Справа № 766/16628/25
н/п 2/766/6981/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.04.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Шестакової Я.В.
за участі секретаря Сивкович О.А.
представника позивача        адвоката Сонько В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ :
Представник позивача у листопаді 2025 року звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 43010,30 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 4516,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 92044,24 грн., а всього – 139570,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» з 01.11.2023 року по 01.03.2024 року, обіймаючи посаду касира торговельного залу, та була звільнена за власним бажанням.
При звільненні відповідач не здійснив повного та своєчасного розрахунку з позивачем, у зв`язку з чим утворилася заборгованість із виплати заробітної плати. Загальна сума нарахованих позивачу виплат за період роботи становить 71296,74 грн., з яких фактично виплачено 14 383,58 грн, унаслідок чого заборгованість із заробітної плати становить 43010,30 грн.
Крім того, відповідач не здійснив виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 4516,08 грн.
Оскільки відповідачем порушено встановлений законом обов`язок щодо проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення, позивач вважає, що у неї виникло право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням обмеження строку такої виплати шістьма місяцями, у сумі 92044,24 грн.
З огляду на викладене, представник позивача звернувся до суду з даним позовом про стягнення належних позивачу виплат.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.11.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Від сторін заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надходило.
10.02.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшли додаткові пояснення представника відповідача, яка заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки затримка виплати заробітної плати зумовлена настанням форс-мажорних обставин, а саме повномасштабним вторгненням, що підтверджується відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України.
Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився повторно, про час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема, шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик до суду в електронному вигляді через зареєстрованих кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Надала додаткові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, Під час судового розгляду справи судом забезпечено повне фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до вимог Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та положень, що регулюють функціонування її окремих підсистем (модулів). 
На підставі заяви представника позивача – адвоката Сонько В.В. про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, яку було задоволено ухвалою суду від 10.02.2026 року, фіксування судового засідання здійснювалося із використанням підсистеми відеоконференцзв`язку.
Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 01.11.2023 року ОСОБА_1 прийнято на посаду касира торговельного залу Департаменту роздрібної торгівлі та продажу ТОВ «Технополіс-1», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
На підставі наказу № Т01/29/02/001 від 29.02.2024 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади касира торговельного залу Департаменту роздрібної торгівлі та продажів за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви працівника. Наказано виплатити компенсацію за 4 дні щорічної основної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 року, за 4 дні щорічної основної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення.
Згідно довідок за формою ОК-5 та ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування вбачається, що протягом листопада 2023 року – лютого 2024 року за ОСОБА_1 обліковуються відомості про нарахований дохід, з якого сплачено єдиний соціальний внесок, а також про відповідний страховий стаж за вказаний період.
Суб`єктом, яким було сплачено страхові внески за ОСОБА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», код ЄДРПОУ 32498133; загальний розмір нарахованого прибутку 71085,49 грн., з яких: 18685,65 грн. – листопад 2023 року; 19441,67 грн. – грудень 2023 року; 13611,04 грн. – січень 2024 року; 16567,40 грн. – лютий 2024 року; 2779,73 грн. – березень 2024 року.
Згідно розрахунку заборгованості за заробітною платою, наданого відповідачем, сукупний розмір заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 , після утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору, складає 42197,96 грн.
Позивач приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, та не заперечував проти правильності здійснених нарахувань.
Окрім цього позивачем надано розрахунок заборгованості по виплаті компенсації за 8 днів невикористаної відпустки в загальному розмірі 4516,08 грн., проти якого відповідачем заперечень не висловлено.
Зі змісту повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за вих. № Ц/1/2355-ЦА-25 від 01.09.2025 року, органом нагляду і контролю за дотриманням законодавства про працю проведено позапланові заходи нагляду (контролю) товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», за результатами яких встановлено, що станом на 01.10.2023 року заборгованість з виплати заробітної плати перед працюючими працівниками становила 6808,60 тис. грн., заборгованість з виплати розрахункових коштів звільненим працівникам становила 6301,30 тис. грн. За наслідками проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) керівника товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» наданим приписом зобов`язано забезпечити дотримання норм законодавства про працю відносно працівників товариства та усунути допущені порушення. Адміністрація товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», листами від 19.03.2024 за вих. № 7989 та від 19.03.2025 року за вих. № 7511, поінформувала Центральне міжрегіональне управління про неможливість виконання припису та виплату заборгованості по заробітній платі працівникам у зв`язку із накладенням арешту на рахунки товариства. Також адміністрацією відповідача повідомлено, що у разі звільнення з під арешту рахунків товариства та надходження грошових коштів на рахунки, товариство виконає вимоги припису щодо виплати працівникам заборгованості по заробітній платі.
Згідно зі ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до вересня 2023 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.
У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.
Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно з якими борг за підприємством на кінець лютого 2024 року становить 54986,13 грн. При цьому, у березні 2024 року відповідачем сплачено на користь позивача грошові кошти в сумі 15041,95 грн.
У той же час судом враховано, що згідно наказу про припинення трудового договору № Т01/29/02/001 від 29.02.2024 року наказано виплатити компенсацію за 4 дні щорічної основної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 року, за 4 дні щорічної основної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 року до дати звільнення, проте у розрахунку заборгованості по заробітній плати враховано лише компенсацію за 4 дні невикористаної відпустки в сумі 2253,78 грн., а не за 8, як визначено наказом.
Таким чином, борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 44451,74 грн. (39944,18 грн. – заборгованість по заробітній платі та 4507,56 грн. – компенсація за невикористану відпустку), що підтверджується розрахунковими листами та не заперечується відповідачем, а отже підлягає стягненню з ТОВ «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 .
Щодо позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).
За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно, ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (п. 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.
Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.
У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами 2 та 3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.
Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.
Так, із долученого представником відповідача до матеріалів справи сертифіката №3000-24-2258 від 10.12.2024 року про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, буд. 1-А, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл); ТОВ «Технополіс-1» щодо обов`язку (зобов`язання), а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року за статтями 47, 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед ЦМУ ДПС по роботі з великими платниками податків та ЦМУ ДСзПП, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року, дата закінчення: тривають на 10 грудня 2024 року.
Вказані обставини були встановлені постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у справі №757/2043/24-ц, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 грудня 2024 року та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доведенню не підлягають.
Отже, виходячи з вище встановлених обставин справи, можна дійти висновку, що унеможливлення виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів). Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Тобто, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом від 10 грудня 2024 року №3000-24-2258, та неможливістю належного виконання ТОВ «Технополіс-1» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок.
Так, судом встановлено, що у трудових правовідносинах між сторонами виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 44451,74 грн.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З квитанції № 1160-9624-0331-0492 від 20.10.2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку складають (44451,74/139570,62*100)=31,85 %, отже 308,61 грн.
Керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 10-13, 141, 247, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 44451 (сорок чотири тисячі п`ятдесят одна) гривня 74 копійки, з яких: 39944 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот сорок чотири) гривні 18 копійок – заборгованість по заробітній платі; 4507 (чотири тисячі п`ятсот сім) гривень 56 копійок – компенсація за невикористану відпустку
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 308 (триста вісім) гривень 61 копійка в рахунок відшкодування витрат за звернення до суду із позовною заявою.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін :
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 . 
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1», юридична адреса: 08130, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, буд. 4. ЄДРПОУ: 32498133.

Повний текст рішення складено 22.04.2026 року

Суддя	Я. В. Шестакова