Справа № 420/15364/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) додаткову винагороду, передбачену пунктом 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024;
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошового забезпечення за період з 01.09.2024 по 19.02.2025 відповідно до приписів статей 9, 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пункту 9 розділу І Розділу I. Загальні положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 по 19.02.2025 відповідно до приписів статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 9 Розділу I. Загальні положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260;
- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього заробітку за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби, тобто 19.02.2025, згідно з вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби, тобто 19.02.2025, згідно з вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 23.03.2022 вступив до лав Збройних Сил України. Військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період проходив на посаді водія-санітара медичного пункту військової частини НОМЕР_4 з 23.03.2022 по 04.06.2023, а з 05.06.2023 по 19.02.2025 проходив військову службу на посаді водія-санітара медичного пункту військової частини НОМЕР_5 . Обидві військові частини НОМЕР_4 та НОМЕР_5 до 20.02.2025 входили до складу військової частини НОМЕР_1 . Особовий склад військових частин НОМЕР_4 та НОМЕР_5 перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 . У період з 10.12.2022 по 14.04.2023, з 24.04.2023 по 08.05.2023, з 19.05.2023 по 04.06.2023, з 05.06.2023 по 07.06.2023, з 26.06.2023 по 06.09.2023, з 22.09.2023 по 09.12.2023, з 14.12.2023 по 24.01.2024, з 09.02.2024 по 15.02.2024 брав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), здійснював виконання критично важливих завдань, спрямованих на забезпечення боєздатності військових підрозділів, а саме: надавав медичну допомогу безпосередньо в районі бойового зіткнення з противником, здійснював винесення та евакуацію поранених з поля бою до медичних пунктів, забезпечуючи їх подальше транспортування до відповідних лікувальних закладів. 
Під час виконання службових обов`язків, участі в бойових діях 03.05.2023 та 31.12.2023 зазнав вибухових травм, закритих черепно-мозкових травм, акубаротравм обох вух, струсів головного мозку. У зв`язку з травмами та пов`язаними з ними захворюваннями перебував на стаціонарному лікуванні: з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024. У зв`язку з тривалим перебуванням на лікуванні був виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 . 20.11.2024 за результатами висновку військово-лікарської комісії психіатричного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується свідоцтвом про хворобу від 20.11.2024 № 268, затвердженим 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024. Військово-медичним клінічним центром Південного регіону свідоцтво про хворобу від 20.11.2024 № 268 було направлено на адресу відповідача відповідно до вимог статті 262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України». 
14.02.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 19-РС позивача звільнено у відставку за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
19.02.2025 командир військової частини НОМЕР_5 видав наказ (по стройовій частині) № 50 щодо виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_5 . позивач вказує, що відповідно до приписів пункту 242 Положення № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Натомість відповідач не виплатив позивачу: додаткову винагороду за період перебування на стаціонарному лікуванні з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024; грошове забезпечення за період з 01.09.2024 по 09.02.2025 в повному обсязі (виплачено лише оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років). 
Позивач уважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період перебування на стаціонарному лікуванні та грошового забезпечення, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Також позивач вказує, що 19.02.2025 його виключено зі списків військової частини НОМЕР_5 , однак відповідач виплатив йому неоспорювану частину грошового забезпечення (заробітної плати) 21.03.2025 у сумі 122 213,32 грн, а остаточний розрахунок відповідач з позивачем не здійснив і дотепер. З огляду на викладене, позивач уважає за необхідне стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби.
Ухвалою від 26.05.2025 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/15364/25 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.
11.06.2025 року до Одеського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.
В обґрунтування своєї позиції військова частина НОМЕР_1 зазначає, що позивач проходив військову службу з 23.03.2022 по 04.06.2023 року у військовій частині НОМЕР_4 , а з 05.06.2023 по 19.02.2025 року – у військовій частині НОМЕР_5 . З 01.08.2022 і військова частина НОМЕР_4 і військова частина НОМЕР_5 перебували на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , при цьому, нарахування грошового забезпечення позивачу здійснювалося тими військовими частинами, в яких він проходив службу, а виплату нарахованих ними коштів здійснювала військова частина НОМЕР_1 . На виконання Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 24.11.2024 №Д-321/109/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у ЗСУ в 2024 році" та наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 26.11.2024 №271/ дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у ВМС ЗСУ у 2024 році" військові частини НОМЕР_4 та НОМЕР_5 переформовано у військову частину НОМЕР_1 з кодом ЄДРПОУ НОМЕР_2 , а умовне найменування «Військова частина НОМЕР_4 », «Військова частина НОМЕР_5 » з кодами ЄДРПОУ НОМЕР_7 та НОМЕР_8 з 20.02.2025 анульовано. Анулювання кодів ЄДРПОУ 26632462 та 26630626 підтверджується листом Головного управління оборонних активів Міністерства оборони України від 26.03.2025 №220/73/810 (додаток №2). У позовній заяві представник позивача стверджує, що відповідач не виплатив позивачу додаткову винагороду за період перебування на стаціонарному лікуванні з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024. Проте, військова частина НОМЕР_1 самостійно не нараховувала грошове забезпечення (в тому числі і додаткову винагороду) військовослужбовцям підпорядкованих військових частин, вона здійснювала тільки виплату нарахованого зазначеними військовими частинами грошового забезпечення. Визначення наявності підстав для виплати додаткової винагороди у певному розмірі, кількості днів участі кожного військовослужбовця у бойових діях та заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, відсутності передбачених законом підстав для невиплати такої винагороди визначалося відповідними службами та командирами підпорядкованих військових частин. Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини. З довідки №1/25/763 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), наданої позивачем в додатках до позовної заяви, вбачається, що її видано позивачу військовою частиною НОМЕР_4 18.02.2025 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 17.02.2025 №32 «Про результати службового розслідування обставин травмування військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_2 ». В довідці зазначено, що позивач отримав травму 03.05.2023. З якої причини службове розслідування обставин травмування проводилося майже через два роки з дати отримання травми, у позові не вказано. Коли вказану довідку було отримано позивачем, він не пояснив. При цьому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 14.02.2025 року №19-РС старшого матроса ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено у відставку за підпунктом «б» - за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби. А 19.02.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_5 №50 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_5 та прийнято рішення про виплату розрахунку при звільненні. Отже, є очевидним, що на день видання наказу про звільнення позивача (14.02.2025) зазначеної довідки ще не існувало, а командиру військової частини НОМЕР_5 на день видання наказу про виключення позивача зі списків особового складу (19.02.2025) не було відомо про неї, оскільки її було видано напередодні іншою військовою частиною, і позивач не надав доказів передачі довідки до військової частини НОМЕР_5 . Окрім того, командир військової частини НОМЕР_1 не був особою, уповноваженою видавати накази про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям підпорядкованих окремих військових частин. За таких обставин, відповідач уважає, що правові підстави для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди відсутні.
Щодо вимоги про виплату позивачу грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 по 19.02.2025, відповідач вказує, що наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 21.04.2024 №114 позивача звільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 з 21.04.2024 року. З картки особового рахунку позивача вбачається, що грошове забезпечення у повному обсязі (оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія) позивачу виплачувалося до кінця серпня 2024 року. З 01.09.2024 року і до дати виключення зі списків особового складу військової частини позивачу нараховувалися та виплачувалися оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років. Відповідно до абзаців другого та третього пункту 9 розділу І Наказу №260 грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні). Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку військово-лікарської комісії, рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства. Пунктом 5 розділу XXVIII Наказу №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України. Отже, за відсутності висновку військово-лікарської комісії після спливу чотирьох місяців перебування на лікуванні грошове забезпечення позивачу виплачувалося відповідно до наведених норм Наказу №260. Застосування до правовідносин сторін норм Закону України «Про оплату праці» є помилковим, оскільки мінімальну заробітну плату встановлено для найманих працівників, які під час виконання трудових функцій виконують місячну (годинну) норму праці. Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Тому в даному випадку такої аналогії провести не можна, враховуючи, що позивач у спірний період у військовій частині не перебував, посадових чи будь-яких інших обов`язків військової служби не виконував. Трудове законодавство не передбачає такого поняття як «перебування в розпорядженні» керівника. Крім того, застосування до правовідносин сторін, які виникають під час проходження військової служби, норм трудового законодавства, можливе у певних випадках лише за умови, що такі правовідносини не врегульовано нормами спеціального законодавства. Оскільки спірні правовідносини чітко регламентовано наведеними вище нормами Наказу №260, саме вони підлягають застосуванню при вирішенні цього спору
Стосовно вимоги нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби, тобто 19.02.2025, відповідач зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 не здійснювалося нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям підпорядкованих військових частин, а здійснювалася лише виплата нарахованих грошових коштів. Позивачем надано рапорт від 29.11.2024, адресований командиру військової частини НОМЕР_5 , в якому позивач просить звільнити його з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку. В абзаці 5 вказаного рапорту позивач зазначив, що погоджується з виключенням його зі списків особового складу військової частини до проведення усіх необхідних розрахунків. Позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_5 наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 19.02.2025 №50 та прийнято рішення про виплату розрахунку при звільненні до моменту видання командиром військової частини НОМЕР_5 наказу від 19.02.2025 №50 позивач до району виконання завдань військовою частиною не прибував, в день виключення зі списків особового складу частини був відсутній. У зв`язку з цим проведення розрахунку з позивачем було здійснено військовою частиною НОМЕР_1 після надходження від військової частини НОМЕР_5 витягу з наказу про виключення його зі списків особового складу та розрахунку сум, що належали йому при звільненні, на що він дав згоду. Враховуючи викладене, відповідач уважає, що у спірних правовідносинах діяла правомірно, а тому підстави для визнання її дій протиправними, і, відповідно покладення на неї зобов`язань, про які просить позивач, - відсутні.
Також у відзиві заявлено клопотання про залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог про виплату додаткової винагороди за періоди з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024, а також про виплату грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 по 18.02.2025 року.
20.06.2025 року до суду від представника позивача надійшов відповідь на відзив, в якій представник вказує, що згідно з приписами частини другої статті 108 Цивільного кодексу України, у разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи. У зв`язку із зазначеним, військова частина НОМЕР_1 є правонаступником всіх прав і обов`язків військової частини НОМЕР_5 та військової частини НОМЕР_4 , що прямо випливає з факту організаційного перетворення в рамках системи Міністерства оборони України та структури Збройних Сил України. Таким чином, у межах судового провадження військова частина НОМЕР_1 зобов`язана відповідати за зобов`язаннями військової частини НОМЕР_5 включно з обов`язком відповідати за пред`явленим до неї позовом.
Також представник позивача вказує, що у матеріалах наявні довідки про обставини травм (від 18.02.2025 та 23.01.2024), виписки з медичних карт, які підтверджують: дві мінно-вибухові травми (03.05.2023 та 31.12.2023), закриті черепно-мозкові травми, струс головного мозку, стаціонарне лікування в медичних закладах. На думку представника позивача, це є достатньою доказовою базою для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між службовими обов`язками та отриманими ушкодженнями позивачем. У діях (бездіяльності) військових частин НОМЕР_4 та НОМЕР_5 щодо своєчасного оформлення довідок про обставини травми Позивача, а також щодо невидання наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн на місяць (пропорційно періоду стаціонарного лікування), передбаченої пунктами 1, 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, наявні ознаки протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Неналежне виконання військовими частинами НОМЕР_4 та НОМЕР_5 обов`язку щодо видання відповідних наказів, передбачених розділом XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, а також зволікання з оформленням довідок про обставини отримання травми, не може вважатися правомірним та не звільняє від обов`язку забезпечити реалізацію права позивача на отримання додаткової грошової винагороди. Позивач, який отримав тяжкі травми під час виконання службових обов`язків, має незаперечне право на отримання грошового забезпечення від держави за весь період лікування, відповідно до Конституції України, законодавства про соціальний захист військовослужбовців та на підставі підтверджувальних медичних документів.
Щодо невиплати грошового забезпечення за період з 01.09.2024 року по 20.11.2024 року, представник позивача вказує, що згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», доповненою пунктом 9 згідно із Законом № 3633-IX від 11.04.2024, за військовослужбовцями, виведеними в розпорядження командира у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні, зберігається право на повне грошове забезпечення протягом всього періоду перебування на лікуванні та у відповідних відпустках. З огляду на вищевикладене, відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 01.09.2024 по 20.11.2024 (перебування на стаціонарному лікуванні та перебування в розпорядженні командира). Вказане грошове забезпечення мало включати: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; інші постійні щомісячні виплати (надбавки, премії, доплати); одноразові додаткові виплати відповідно до законодавства.
Щодо періоду з 20.11.2024 року по 19.02.2025року представник позивача зауважив що усупереч приписам статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Відповідач не здійснив нарахування та виплату грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення). Невиконання цього обов`язку є порушенням прав військовослужбовця на належне грошове забезпечення та може бути кваліфіковано як протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Також у відзиві заявлено клопотання про залишення позовної заяви в частині позовних вимог без розгляду.
Ухвалою від 15.06.2026 року суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви в частині позовних вимог без розгляду.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу з 23.03.2022 року по 04.06.2023 року у військовій частині НОМЕР_4 , а з 05.06.2023 року по 19.02.2025 року у військовій частині НОМЕР_5 , які перебували на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_4 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 10.07.2023 року № 1/50/444 ОСОБА_1 в період з 10.12.2023 по 14.04.2023, з 24.04.2023 по 08.05.2023, з 19.05.2023 по 04.06.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_5 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 19.02.2025 року № 1/54/671 ОСОБА_1 в період з 05.06.2023 по 07.06.2023, з 26.06.2023 по 06.09.2023, з 22.09.2023 по 09.12.2023, з 14.12.2023 по 24.01.2024, з 09.02.2024 по 15.02.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Довідкою військової частини НОМЕР_4 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 1/25/763 від 18.02.2025 року встановлено, що: «старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.05.2023 року одержав травму: мінно-вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, акубаротравматичне ураження обох вух без порушення цілісності барабанних перетинок, цефалгічний та вестибуло-атактичний синдроми. За обставин: 03.05.2023 року, приблизно о 14:00, під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, внаслідок ворожою обстрілу «РСЗВ», отримав вибухову травму. Травма отримана в ході здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, безпосередньої участі у бойових діях в районі населеного пункту АДРЕСА_1 , у складі підрозділу військової частини НОМЕР_4 . Під час бойового ураження з боку противника внаслідок військових дій від вибухів знаходився у засобах індивідуального захисту та без ознак алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, не порушував наказів командирів, не вчиняв кримінального, адміністративного правопорушення чи будь-яких порушень законодавства, нормативно-правових актів, посадових інструкцій, травма не є наслідком навмисного заподіяння в тому числі самому собі тілесного ушкодження.».
У період з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеського національного медичного університету, з діагнозом: «Вибухова травма від 03.05.2023р. ЗЧМТ. Струс головного мозку. Акубаротравматичне ураження обох вух, без ушкодження барабаних перетинок. Цефалгічний, вестибуло-атактичний та цереброастенічний синдроми. Потилична шпора ( КТ головного мозку 11.05.2023р.).Дісомнія.», що підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №1509/382 від 19.05.2023 року.
Довідкою військової частини НОМЕР_5 про обставини травми № 1/24/35 від 23.01.2024 року встановлено, що: «старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31 грудня 2023 року отримав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму обох вух без ушкодження барабанних перетинок, цефалгічний, вестибуло-атактичний синдроми. За обставин здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та пов`язане з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, а саме виконання бойового (спеціального) завдання відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 від 27 вересня №779/дск, бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 від 13 вересня 2023 року №711/дск у визначеному районі виконання під час атаки ворожих ударних БПЛА типу «Шахед» приблизно о 01:26 в районі населеного пункту Матросівка, Бериславського району, Херсонської області, отримав поранення водій-санітар медичного пункту військової частини НОМЕР_5 старший солдат ОСОБА_3 . Силами бригади медичної евакуації 31 грудня 2023 року була надана перша медична допомога. Залишений під наглядом та на амбулаторному лікуванні у медичному пункті військової частини НОМЕР_5 . В стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння НІ не перебував. ТАК перебував у засобах індивідуального захисту.».
У період з 25.01.2024 року по 27.01.2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні військової частини НОМЕР_9 , з діагнозом: «Хронічна вертеброгенна люмбалгія на фоні остеохондрозу поперекового відділу хребта. Наслідки ВТ (03.05.2023,31.12.2023) у вигляді церебрастенічного синдрому.», що підтверджується перевідним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 444.
У період з 27.01.2024 року по 08.02.2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР, з діагнозом: «Розповсюджений остеохондроз та спондилоартроз хребта з переважним ураженням попереково-крижового відділу. Грижа міжхребцевого диску 15-67 Хронічна вертеброгенна люмбалгія. Наслідки ВТ(03.05.2023р., 31.12.2023р.). Вегетативно-судинна дистонія по кардіальному типу. СН 0. ФК1 зі збереженою ОСОБА_4 в правому акроміально-ключичному зчленуванні. Стан після артроскопії правого колінного суглобу (05.2022.). Деформуючий остеоартроз правого колінного суглобу І ст. Дифузний зоб 1 ст. без порушення функції щитоподібної залози.», що підтверджується витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 1241.
У період з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад у вигляді порушення емоцій та поведінки. F43.1», що підтверджується перевідним епікризом від 27.05.2025 року вих. № 3738.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_5 від 21.04.2024 №114 позивача звільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 з 21.04.2024 року, що не заперечується сторонами та підтверджується відомостями зазначеними у картці особового рахунку військовослужбовця за 2024 рік.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 27.05.2024 року № 75, ОСОБА_1 27.05.2024 року проведено медичний огляд ВЛК (психіатричного профілю) ВМКЦ Південного регіону. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок, захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб потребує заключної реабілітації терміном на 21 календарний день у в/ч НОМЕР_10 .
У період з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні психоневрологічної реабілітації військової частини НОМЕР_10 , з діагнозом: «Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1.», що підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 1001 від 18.06.2023 року.
У період з 19.06.2024 року по 28.11.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками. Резистентний до лікування.», що підтверджується карткою випискою з історії хвороби № 2135/24.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу № 268 від 20.11.2024 року, затвердженого 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024 року, 20.11.2024 року Військово-лікарська комісія психіатричного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_5 № 1/24/83 від 15.02.2024 провела медичний огляд ОСОБА_1 з метою визначення ступеню придатності до військової служби. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками, резистентний до лікування. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-а графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує переведення до психіатричної лікарні за місцем проживання. У супроводжуючому, ТАК, має потребу у двох супроводжуючих.
29.11.2024 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_5 рапорт про звільнення з військової служби за мобілізацією, на особливий період на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
19.12.2024 року позивач через ІНФОРМАЦІЯ_2 подав командиру військової частини НОМЕР_5 рапорт, в якому доповів, що знаходиться на амбулаторному лікуванні, під наглядом лікаря-психіатра в Міському психіатричному диспансері Одеської міської ради з 29.11.2024 року.
08.01.2025 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за мобілізацією, на особливий період на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 19-РС від 14.02.2025 року позивача звільнено у відставку за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 від 19.12.2025 року позивача виключено зі списків військової частини та зі всіх видів забезпечення з 19.02.2025 року.
Військовою частиною НОМЕР_1 у відзиві повідомлено, що на виконання Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 24.11.2024 №Д-321/109/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у ЗСУ в 2024 році" та наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 26.11.2024 №271/ дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у ВМС ЗСУ у 2024 році" військові частини НОМЕР_4 та НОМЕР_5 переформовано у військову частину НОМЕР_1 з кодом ЄДРПОУ НОМЕР_2 , а умовне найменування «Військова частина НОМЕР_4 », «Військова частина НОМЕР_5 » з кодами ЄДРПОУ НОМЕР_7 та НОМЕР_8 з 20.02.2025 анульовано. 
Анулювання кодів ЄДРПОУ 26632462 та 26630626 підтверджується листом Головного управління оборонних активів Міністерства оборони України від 26.03.2025 №220/73/810.
Згідно карток особового рахунку військовослужбовця за 2024, 2025 роки позивачу з вересня 2024 року виплачувалися лише оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років.
Відповідно до наказу наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 позивачу при звільненні наказано виплати грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток, грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу при звільненні.
З картки особового рахунку позивача за 2025 рік вбачається, що позивачу у лютому 2025 року було нараховано оклад за військовим званням в сумі 407,14 грн., надбавку за вислугу років – 101,79 грн., грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік – 24650,55 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток в сумі 45192,68 грн., грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 34510,77 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 19720,44 грн., що разом складає 124583,37 гривень. Після утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору і компенсації ПДФО до виплати визначено суму 122714,62 грн.
Згідно банківської виписки позивачу від військової частини НОМЕР_1 надійшли кошти: 12.03.2025 року у сумі 501,30 грн, 21.03.2025 року у сумі 122213,32 грн.
Позивач уважаючи, що йому протиправно не нараховано та не виплачено: додаткову винагороду, передбаченої пунктом 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024; грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 по 19.02.2025; середній заробіток за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частинами другою-четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 10.05.2023 по 19.05.2023, з 25.01.2024 по 08.02.2024, з 26.02.2024 по 27.05.2024, з 29.05.2024 по 18.06.2024, з 19.06.2024 по 20.11.2024, суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14.03.2022 № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогодні.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 168, якою передбачено на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди та встановлено загальні умови щодо її виплати.
Так, відповідно до пункту 1 Постанови № 168 на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно з положеннями пункту 1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Приписами пункту 2-1 Постанови №168 передбачено, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови; особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 1-1 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1-2 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту; порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги та одноразової винагороди.
Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану регламентовано розділом XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260).
Пунктом 11 розділу ХХХІV Порядку № 260, визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини (пункт 12 розділу ХХХІV Порядку № 260).
Згідно з пунктом 13 розділу ХХХІV Порядку № 260 військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.
Суд зазначає, що питання можливості отримання військовослужбовцями збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у тому числі за період лікування досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27 серпня 2025 року у справі № 280/7364/23. У зазначеній постанові суд касаційної інстанції вказав, що у період дії воєнного стану додаткова винагорода до 100 000,00 грн на місяць виплачується за час перебування вказаних військовослужбовців на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Підставою для виплати є відповідна довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва).
Верховний Суд звернув увагу, що умовою її виплати є належне підтвердження фактів: виконання бойових завдань; отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини; перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) у зв`язку з таким пораненням, а також надання відпусток за станом здоров`я через отримане тяжке поранення на підставі висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Також Верховний Суд прийшов до висновку, що предметом доказування у таких справах має бути з`ясування (у сукупності): за якій конкретний період позивач не отримав належні йому грошове забезпечення та додаткову винагороду; чи перебував він у спірний період на лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних); якщо перебував на лікуванні, то з яких причин - зокрема, чи було це пов`язано з пораненням, контузією, травмою або каліцтвом, отриманими у зв`язку із захистом Батьківщини; чи проходив він у такому випадку саме стаціонарне лікування; чи перебував він після тяжкого поранення у відпустках за станом здоров`я за висновками (постановами) військово-лікарської комісії; та чим це все підтверджується.
У постанові від 19 березня 2026 року у справі №600/367/24 Верховний Суд дійшов висновку, що у період дії воєнного стану додаткова винагорода у розмірі до 100 000 грн на місяць підлягає виплаті військовослужбовцям за час їх перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а також у відпустці для лікування після тяжкого поранення - за наявності відповідного підтвердження, зокрема висновків ВЛК та медичних документів.
Постанова № 168 чітко передбачає, що додаткова винагорода виплачується саме за перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у тому числі закордонних, виключно у зв`язку з лікуванням поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини.
При цьому, як суд зауважує, що для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування особи на стаціонарному лікуванні.
Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показаннями отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000,00 грн..
Як убачається з матеріалів справи, довідкою військової частини НОМЕР_4 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 1/25/763 від 18.02.2025 року встановлено, що: «старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.05.2023 року одержав травму: мінно-вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, акубаротравматичне ураження обох вух без порушення цілісності барабанних перетинок, цефалгічний та вестибуло-атактичний синдроми. За обставин: 03.05.2023 року, приблизно о 14:00, під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, внаслідок ворожою обстрілу «РСЗВ», отримав вибухову травму. Травма отримана в ході здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, безпосередньої участі у бойових діях в районі населеного пункту Херсон Херсонського району Херсонської області, у складі підрозділу військової частини НОМЕР_4 . Під час бойового ураження з боку противника внаслідок військових дій від вибухів знаходився у засобах індивідуального захисту та без ознак алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, не порушував наказів командирів, не вчиняв кримінального, адміністративного правопорушення чи будь-яких порушень законодавства, нормативно-правових актів, посадових інструкцій, травма не є наслідком навмисного заподіяння в тому числі самому собі тілесного ушкодження.».
Довідкою військової частини НОМЕР_5 про обставини травми № 1/24/35 від 23.01.2024 року встановлено, що: «старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31 грудня 2023 року отримав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, акубаротравму обох вух без ушкодження барабанних перетинок, цефалгічний, вестибуло-атактичний синдроми. За обставин здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та пов`язане з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, а саме виконання бойового (спеціального) завдання відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 від 27 вересня №779/дск, бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 від 13 вересня 2023 року №711/дск у визначеному районі виконання під час атаки ворожих ударних БПЛА типу «Шахед» приблизно о 01:26 в районі населеного пункту Матросівка, Бериславського району, Херсонської області, отримав поранення водій-санітар медичного пункту військової частини НОМЕР_5 старший солдат ОСОБА_3 . Силами бригади медичної евакуації 31 грудня 2023 року була надана перша медична допомога. Залишений під наглядом та на амбулаторному лікуванні у медичному пункті військової частини НОМЕР_5 . В стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння НІ не перебував. ТАК перебував у засобах індивідуального захисту.».
За наявними у матеріалах справи медичними документами позивач:
- у період з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеського національного медичного університету, з діагнозом: «Вибухова травма від 03.05.2023р. ЗЧМТ. Струс головного мозку. Акубаротравматичне ураження обох вух, без ушкодження барабаних перетинок. Цефалгічний, вестибуло-атактичний та цереброастенічний синдроми. Потилична шпора ( КТ головного мозку 11.05.2023р.).Дісомнія.», що підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №1509/382 від 19.05.2023 року;
- у період з 25.01.2024 року по 27.01.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні військової частини НОМЕР_9 , з діагнозом: «Хронічна вертеброгенна люмбалгія на фоні остеохондрозу поперекового відділу хребта. Наслідки ВТ (03.05.2023,31.12.2023) у вигляді церебрастенічного синдрому.», що підтверджується перевідним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 444.
- у період з 27.01.2024 року по 08.02.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР, з діагнозом: «Розповсюджений остеохондроз та спондилоартроз хребта з переважним ураженням попереково-крижового відділу. Грижа міжхребцевого диску 15-67 Хронічна вертеброгенна люмбалгія. Наслідки ВТ(03.05.2023р., 31.12.2023р.). Вегетативно-судинна дистонія по кардіальному типу. СН 0. ФК1 зі збереженою ФВ. Перенапруження в правому акроміально-ключичному зчленуванні. Стан після артроскопії правого колінного суглобу (05.2022.). Деформуючий остеоартроз правого колінного суглобу І ст. Дифузний зоб 1 ст. без порушення функції щитоподібної залози.», що підтверджується витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 1241.
Викладене свідчить, що позивач отримав 03.05.2023 року та 31.12.2023 року отримав вибухові травму під час захисту Батьківщини, що підтверджено довідкою № 1/25/763 від 18.02.2025 року, виданою на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_4 від 17.02.2025 року №32 та довідкою № 1/24/35 від 23.01.2024 року, виданою на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_5 від 20.01.2024 року №7. Медичні документи (епікризи, виписки) прямо вказують, що діагнози, з якими позивач перебував на стаціонарному лікуванні у спірні періоди, є наслідками перенесених вибухових травм 03.05.2023 року та 31.12.2023 року. Отже, таке лікування є лікуванням у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини.
З огляду на викладене, суд уважає, що сукупність наявних у матеріалах справи документів підтверджують право позивача на отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 грн за періоди перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з наслідками травм, пов`язаних із захистом Батьківщини за періоди з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року та з 25.01.2024 року по 08.02.2024 року.
Ураховуючи наведене, з урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин справи, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отриманими травмами, пов`язаними із захистом Батьківщини за періоди з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року та з 25.01.2024 року по 08.02.2024 року, а тому бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди у такому розмірі за означені періоди є протиправною.
Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відтак, з метою поновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отриманими травми, пов`язаними із захистом Батьківщини за періоди з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року та з 25.01.2024 року по 08.02.2024 року. 
Що стосується доведеності права позивача на отримання додаткової винагороди за періоди лікування з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року, з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року, з 19.06.2024 року по 20.11.2024 року, суд зазначає наступне.
За змістом Постанови №168 військовослужбовець має право на отримання Додаткової винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я за наявності двох умов:
- поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язані із захистом Батьківщини;
- перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
З матеріалів справи убачається, що у період з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад у вигляді порушення емоцій та поведінки. F43.1», що підтверджується перевідним епікризом від 27.05.2025 року вих. № 3738.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 27.05.2024 року № 75, ОСОБА_1 27.05.2024 року проведено медичний огляд ВЛК (психіатричного профілю) ВМКЦ Південного регіону. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок, захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб потребує заключної реабілітації терміном на 21 календарний день у в/ч НОМЕР_10 .
У період з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні психоневрологічної реабілітації військової частини НОМЕР_10 , з діагнозом: «Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1.», що підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 1001 від 18.06.2023 року.
У період з 19.06.2024 року по 28.11.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками. Резистентний до лікування.», що підтверджується карткою випискою з історії хвороби № 2135/24.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу № 268 від 20.11.2024 року, затвердженого 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024 року, 20.11.2024 року Військово-лікарська комісія психіатричного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_5 № 1/24/83 від 15.02.2024 провела медичний огляд ОСОБА_1 з метою визначення ступеню придатності до військової служби. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками, резистентний до лікування. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-а графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. 
Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу I Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (надалі Положення №402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до пункту 1.3 глави 1 розділу I Положення №402, основними завданнями військово-лікарської експертизи є, зокрема: визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.
Згідно пунктів 2.1, 2.2 глави 1 розділу I Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону; ВЛК евакуаційного пункту; ВЛК пересувної госпітальної бази.
У відповідності з пп.2.4.5 п.2.4 глави 2 розділу I Положення №402, ВЛК регіону має право: приймати постанови, а за необхідності переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою (крім постанов ЦВЛК).
У відповідності з пп.2.4.10 п.2.4 глави 2 розділу I Положення №402, постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.
Главою 21 розділу II Положення №402 визначений порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України.
Згідно пункту 21.1 глави 21 розділу II Положення №402, у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.
Відповідно пункту 21.2 глави 21 розділу II Положення №402, причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у військовослужбовців, які проходять військову службу, військовозобов`язаних і резервістів, призваних військовими комісаріатами на навчальні (перевірочні) збори, при медичному огляді вирішують позаштатні постійно діючі госпітальні, гарнізонні ВЛК і ЛЛК та за потреби - штатні ВЛК.
Згідно пункту 21.5 глави 21 розділу II Положення №402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема:
а) «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України»;
в) "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби" - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане, у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби, крім поранень (контузій, травм, каліцтв), одержаних за обставин фактичного виконання службових обов`язків, передбачених у підпункті «а» цього пункту;
д) «Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» - якщо воно виникло під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України, або коли захворювання, яке виникло до цього, у зазначені періоди служби досягло такого розвитку, що призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби»;
є) "Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, крім захворювань (поранень, контузій, каліцтв, травм), які виникли (одержані) в періоди служби, передбачені підпунктами «а», «ґ» цього пункту, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.
У такому самому формулюванні приймаються постанови при медичному огляді військовослужбовців за результатами поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними в період проходження військової служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні або якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, крім випадків, визначених у підпункті «в» цього пункту.
Таким чином, в розумінні чинного законодавства формулювання «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» та «Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служб» є різними правовими категоріями. 
Діагноз, з приводу якого позивач перебував на лікуванні в періоди з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року, з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року, з 19.06.2024 року по 20.11.2024 року, довідкою ВЛК від 27.05.2024 року № 75 та свідоцтвом про хворобу № 268 від 20.11.2024 року, затвердженим 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024 року, визнане «захворюванням, яке пов`язане з проходженням військової служби», а не «пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), що пов`язане із захистом Батьківщини».
В свою чергу, отримання захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби, не є підставою для отримання права на нарахування та виплату додаткової грошової винагороди на підставі п. 1-2 Постанови №168, оскільки підставами для такої винагороди необхідний наявний зв`язок саме із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не набув права на виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць за період його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за періоди з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року, з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року, з 19.06.2024 року по 20.11.2024 року.
Щодо позовних вимог в частині нарахувати та виплати позивачу грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 по 19.02.2025 відповідно до приписів статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 9 Розділу I. Загальні положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, суд зазначає таке.
Так, згідно карток особового рахунку військовослужбовця за 2024, 2025 роки позивачу за період перебування на лікуванні з 26.02.2024 року по серпень 2024 року включно виплачувалося грошове забезпечення в розмірі встановленому за останньою займаною посадою.
Разом з тим, з вересня по дату виключення зі списків військової частини виплачувалися лише оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років.
Частиною 9 статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що за військовослужбовцями, виведеними у розпорядження командира (начальника) військової частини у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення протягом усього строку безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, зокрема іноземних держав, та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), встановленого абзацом першим пункту 11 статті 10-1 цього Закону.
Згідно частини 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль. Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України. Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України встановлено Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 2 розділу 1 Наказу №260 встановлено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Зокрема, до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану.
Згідно пункту 8 розділу 1 Наказу № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Згідно пункту 9 розділу 1 Наказу № 260 виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток.
Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно пункту 14 розділу 1 Наказу №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Пунктом 15 розділу 1 наказу №260 передбачено, що грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Згідно пункту 17 розділу 1 Наказу №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
За змістом пункту 1.1 глави І розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженогоНаказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності: необхідності в тривалому спеціалізованому лікуванні, медичному спостереженні або в навчанні (вихованні) у спеціалізованих навчальних закладах членів сімей військовослужбовців, транспортабельності їх за станом здоров`я; потреби у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва); потреби у тривалому лікуванні.
Відповідно до пунктів 6.1, 6.4-6.6 глави 6 розділу II цього Положення, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.
Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.
У разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби (пункти «а», «б» статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).
Для вирішення питання про потребу у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або про потребу у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником (керівником) відділення або профільним головним (провідним) фахівцем закладу охорони здоров`я (установи), у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.
Військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.
З матеріалів справи убачається, що у період з 26.02.2024 року по 27.05.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад у вигляді порушення емоцій та поведінки. F43.1», що підтверджується перевідним епікризом від 27.05.2025 року вих. № 3738.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_5 від 21.04.2024 №114 позивача звільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 з 21.04.2024 року, що не заперечується сторонами та підтверджується відомостями зазначеними у картці особового рахунку військовослужбовця за 2024 рік.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 27.05.2024 року № 75, ОСОБА_1 27.05.2024 року проведено медичний огляд ВЛК (психіатричного профілю) ВМКЦ Південного регіону. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок, захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб потребує заключної реабілітації терміном на 21 календарний день у в/ч НОМЕР_10 .
У період з 29.05.2024 року по 18.06.2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні психоневрологічної реабілітації військової частини НОМЕР_10 , з діагнозом: «Посттравматичний стресовий розлад, помірно виражений, у вигляді змішаного розладу особистості, медикаментозна субкомпенсація. F43.1.», що підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 1001 від 18.06.2023 року.
У період з 19.06.2024 року по 28.11.2024 року позивач знаходився на лікуванні КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради, з діагнозом: «Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками. Резистентний до лікування.», що підтверджується карткою випискою з історії хвороби № 2135/24.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу № 268 від 20.11.2024 року, затвердженого 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024 року, 20.11.2024 року Військово-лікарська комісія психіатричного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_5 № 1/24/83 від 15.02.2024 провела медичний огляд ОСОБА_1 з метою визначення ступеню придатності до військової служби. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: Стійкий різко виражений посттравматичний стресовий розлад, прогредієнтний перебіг, у вигляді порушення емоцій та поведінки, стійкими суїцидальними думками, резистентний до лікування. F43.1. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 17-а графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує переведення до психіатричної лікарні за місцем проживання. У супроводжуючому, ТАК, має потребу у двох супроводжуючих.
Отже, з наданих до суду медичних документів слідує, що позивач потребував тривале лікування та у зв`язку з захворюванням, через яке він перебував на лікуванні, згідно Свідоцтва про хворобу № 268 від 20.11.2024 року, затвердженого 18 Регіональною військово-лікарською комісією 26.11.2024 року, його визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку та він потребує подальшого лікування (переведення до психіатричної лікарні за місцем проживання).
З огляду на викладене, суд уважає, що позивач за період перебування на лікуванні з 01.09.2024 по 28.11.2024 року має право на отримання грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, інші щомісячних додаткові види грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення) у розмірі, яке він отримував за останньою займаною посадою, а тому бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у належному розмірі за означений період є протиправною.
Щодо спірного періоду з 29.11.2024 року по 19.02.2025 року, суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі також Положення).
Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.
Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби (пункт 1 Положення).
Приписами пункту12 Положення, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Пунктом 116 Положення визначено перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних командирів. Зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців; 2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_11 ; 3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду; 4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень; 5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти; 6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду; 7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науковопедагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ, керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня, та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу; 8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби; 9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу; 10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби; 11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади; 11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади; 11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду; 11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування; 12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання; 12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України; 13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання; 14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі; 15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення; 16) перебування військовослужбовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), у разі розформування військової частини та за відсутності можливості перемістити такого військовослужбовця на вакантну посаду - до закінчення відпустки по догляду за дитиною. Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади, а під час дії воєнного стану - наказами командувачів військ оперативних командувань, командувачів повітряних командувань, командирів корпусів, начальників регіональних органів військового управління Сил територіальної оборони Збройних Сил України та прирівняних до них і вище посадових осіб відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12- 1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.
Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників). Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).
Згідно пунктів 1, 4 розділу XXVIII. Виплата грошового забезпечення у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад Наказу №260 грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.
Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.
Якщо не можна прийняти кадрове рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовця, у період перебування у розпорядженні протягом двох місяців з поважних причин (відсутність рівнозначних посад, бажання подальшого проходження військової служби, наявність сімейних та інших обставин) грошове забезпечення виплачується йому в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, за рішенням Міністра оборони України.
Так, як було зазначено судом вище, наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 21.04.2024 року №114 позивача звільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 з 21.04.2024 року.
В період з 26.02.2024 року по 28.11.2024 року позивач перебував на лікуванні, який, відповідно до зазначених вище положень законодавства, виключається із загального періоду перебування у розпорядженні.
29.11.2024 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_5 рапорт про звільнення з військової служби за мобілізацією, на особливий період на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
08.01.2025 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за мобілізацією, на особливий період на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Лише 14.02.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 19-РС позивача звільнено у відставку за підпунктом «б» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та 19.02.2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 виключено зі списків військової частини та зі всіх видів забезпечення.
З наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 від 19.02.2025 року, убачається, що позивач на момент виключення його зі списків військової частини перебував в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_5 .
Таким чином, суд приходить до висновку що за період з 29.11.2024 року по 29.01.2025 року, тобто за два місці перебування у розпорядженні командира військової части, позивач має право на отримання грошового забезпечення виплачується в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, а тому бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення у такому розмірі за означений період є протиправною.
Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача, у частині вимог щодо виплати грошовового забезпечення в повному розмірі, є визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, інші щомісячних додаткові види грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 року по 29.01.2025 року у розмірі, яке він отримував за останньою займаною посадою та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, інші щомісячних додаткові види грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 року по 29.01.2025 року у розмірі, яке він отримував за останньою займаною посадою з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Що стосується позовних вимог в частині середнього заробітку за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Частинами 1, 4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 від 19.02.2025 року позивача виключено зі списків військової частини та зі всіх видів забезпечення з 19.02.2025 року.
Відповідно до вказаного наказу позивачу при звільненні наказано виплати грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток, грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу при звільненні.
З картки особового рахунку позивача за 2025 ріку, що позивачу у лютому 2025 року було нараховано оклад за військовим званням в сумі 407,14 грн., надбавку за вислугу років – 101,79 грн., грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік – 24650,55 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток в сумі 45192,68 грн., грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 34510,77 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 19720,44 грн., що разом складає 124583,37 гривень. Після утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору і компенсації ПДФО до виплати визначено суму 122714,62 грн.
Згідно банківської виписки, позивачу від військової частини НОМЕР_1 кошти надійшли: 12.03.2025 року у сумі 501,30 грн, 21.03.2025 року у сумі 122213,32 грн, що не заперечується сторонами.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 р. у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 р. у справі № 822/3307/17, від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 р. у справі № 140/2006/19.
Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній з 19.07.2022 р.) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. 
В рамках даної справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, не було виплачено у грошове забезпечення нараховане за лютий (в неоспорюваній сумі), а саме оклад за військовим званням в сумі 407,14 грн, надбавку за вислугу років в сумі 101,79 грн, грошову допомогу для оздоровлення за 2025 рік в сумі 24650,55 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток в сумі 45192,68 грн., грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 34510,77 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 19720,44 грн., що разом складає 124583,37 грн., що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Як вже встановлено судом, позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.02.2025 року. Між тим, остаточний розрахунок проведено лише 21.03.2025 року (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).
За таких обставин протиправною є бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Щодо визначення способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 р. у справі № 821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків особового складу) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.
Згідно наказу начальника наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 50 від 19.12.2025 року, позивач з 19.02.2025 року виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням зі служби.
Строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 20.02.2025 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.
За усталеною практикою застосування положень ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 р., при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 р. та від 26.02.2020 р. у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 р. у справі № 816/1640/17, та сформований з урахуванням того, що редакція ст.117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень ст.117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 р.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій "період затримки (прострочення)", установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик "нескінченної" відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Касаційний адміністративний суд у постанові від 06.12.2024 р. у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, "на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності" (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття "обмеження максимального строку" та "досягнення співмірності" не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 р. у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі як до періоду з 12.05.2018 року до 18.07.2022 року включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) так і до періоду з 19.07.2022 року по 24.02.2025 року (але не більш як за шість місяців) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно ураховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
У даному випадку відповідач не виплатив позивачу у день звільнення всі належні при звільненні суми, а тому розмір середнього заробітку не підлягає зменшенню.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Згідно пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватися виходячи з виплат за 12 календарних місяців.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Судом встановлено, що позивача було знято з усіх видів забезпечення з 19.02.2025 року, а відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 21.03.2025 року.
З огляду на те, що останнім днем виключення позивача зі всіх видів грошового забезпечення є 19.02.2025 року, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є грудень 2024 та січень 2025 року.
Однак, згідно карток особового рахунку військовослужбовця за 2024, 2025 роки позивачу з вересня 2024 року по день звільнення виплачувалися лише оклад за військовим званням та надбавка за вислугу років у зв`язку з перебування на лікуванні та перебуванні у розпорядженні командира військової части.
Разом з тим, за обставинами даної справи убачається, що позивачу в липні та серпні 2024 року, в період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, грошове забезпечення виплачувалася в повному розмірі встановленому за останньою займаною посадою.
З огляду на вкладене, враховуючи положення Порядку № 100 та обставини даної справи, суд уважає за можливе при обрахунку позивачу середнього заробітку виходити з виплат проведених в липні та серпні 2024 року.
Так, згідно картки особового рахунку військовослужбовця за 2024 рік, розмір грошового забезпечення позивача за липень та серпень 2024 року становив 43734,90 грн. (21802,35 грн (грошове забезпечення за липень виплачено в серпні) + 21932,55 грн (грошове забезпечення за серпень виплачено у вересні)). Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 62 днів.
Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 705,40 грн. (43734,90 грн. : 61 календарних дні).
Затримка розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.03.2025 року становить 29 календарних днів.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 20456,60 грн. (705,40 грн. (середньоденний заробіток) х 29 календарних днів).
Одночасно суд зазначає, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Підсумовуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.03.2025 року у розмірі 20456,60 грн, з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Щодо доводів відповідача про зазначення позивачем в рапорті на звільнення про те, що він погоджується з виключенням його зі списків особового складу військової частини до проведення усіх необхідних розрахунків, суд зазначає, що вказана обставина не звільняє відповідача від обов`язку при звільненні працівника виплата в день звільнення всі суми, що належать йому. 
Також суд зазначає, що позивач заявив вимоги щодо середнього заробітку за весь час затримки у виплаті всіх сум, що належали на день звільнення з військової служби.
Суд зауважує, щ о всіх сум, які належали позивачу на день звільнення з військової служби, також відносяться додаткова винагорода за періоди та перераховане грошове забезпечення, право на отримання яких є предметом позову у даній справі.
Тобто, на час прийняття рішення у справі спірні суми грошового забезпечення та додаткової винагороди ще не виплачені позивачу, а рішення суду щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошового забезпечення та додаткову винагороду не набрало законної сили.
Зазначений позивачем у позовній заяві механізм притягнення роботодавця до відповідальності (заявлення одночасно позовних вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення та стягнення середнього заробітку за час затримки ще не виплачених сум) в частині оспорюваних сум не відповідає встановленому ч.2 ст.117 КЗпП України порядку, оскільки нею чітко визначено момент настання відповідальності роботодавця при наявності спору - вирішення (часткове вирішення) спору на користь працівника.
Оскільки в даному випадку відповідачем ще не виплачено позивачу грошове забезпечення та додаткова винагорода, тобто не відбулося фактичного розрахунку, рішення суду в цій частині не набрало законної сили, то позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо оспорюваних сум є передчасними та задоволенню не підлягають.
Подібний висновок щодо застосування положень ст.117 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі № 826/15235/16 та від 12.08.2020 р. у справі № 400/3151/19.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отримання травм, пов`язаних із захистом Батьківщини за періоди з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року та з 25.01.2024 року по 08.02.2024 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, у зв`язку із отриманими травмами, пов`язаними із захистом Батьківщини за періоди з 10.05.2023 року по 19.05.2023 року та з 25.01.2024 року по 08.02.2024 року.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, інші щомісячних додаткові види грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 року по 29.01.2025 року у розмірі, яке він отримував за останньою займаною посадою.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, інші щомісячних додаткові види грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення) за період з 01.09.2024 року по 29.01.2025 року у розмірі, яке він отримував за останньою займаною посадою з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.03.2025 року.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.03.2025 року у сумі 20456 (двадцять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн 60 коп, з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 15.06.2026 року.

Суддя Г. В. Лебедєва