ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1215/20 Суддя (судді) першої інстанції: Пасечнік О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И Л А:
Акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (в якому просило суд: 
- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС України у м.Києві від 04 жовтня 2019 року № 000366510 про застосування штрафних санкцій у розмірі 283560,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 07.10.2019 Акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" отримало податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 за №000366510 від Головного управління ДПС у м. Києві. Не погоджуючись з податковим повідомлення-рішенням від 04.10.2019 №000366510, Акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" оскаржило його в адміністративному порядку у відповідності до приписів ст.56 ПК України до Державної податкової служби. За результатами розгляду, рішенням Державної податкової служби від 13.12.2019 за №12901 скаргу Банка залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішенням від 04.10.2019 за №000366510 ГУ ДПС у м. Києві без змін.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу та просить визнати протиправним та скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, 07.10.2019 Акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" отримало податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 за №000366510 від Головного управління ДПС у м. Києві.
Відповідно до вказаного податкового повідомлення-рішення на підставі акта перевірки №5/26-15-05-10-01/26410155 від 09.09.2019 встановлено порушення Акціонерним товариством "Перший інвестиційний банк" п. 63.3 ст.63 ПК України та застосовано штрафні санкції у розмірі 283560 грн.
Не погоджуючись з податковим повідомлення-рішенням від 04.10.2019 №000366510, Акціонерне товариство "Перший інвестиційний банк" оскаржило його в адміністративному порядку у відповідності до приписів ст.56 ПК України до Державної податкової служби.
За результатами розгляду, рішенням Державної податкової служби від 13.12.2019 за №12901 скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішенням від 04.10.2019 за №000366510 ГУ ДПС у м. Києві без змін.
Як вбачається з акта перевірки від 09 вересня 2019 року №5126-15-05-10-01/26410155, у відповідності до пп.75.1.2. п.75.1. ст.75, ст.ст.77,82 ПК України, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведена планова виїзна документальна перевірка Акціонерного товариства "Перший інвестиційний банк" з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2019 року, валютного законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2019 року та іншого законодавства за відповідний період.
За результатами вказаної перевірки ГУ ДПС у м. Києві дійшло висновку про порушення АТ "Перший інвестиційний банк" норм п. 63.3 ст.63 ПК України, а саме не подання повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність за формою №20-ОПП по 556 об`єктам. Такими об`єктами ГУ ДПС у м. Києві вважає термінали у кількості 485 штук, банкомати у кількості 42 штуки та 29 відділень.
Позивач вважаючи вказане повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також їх посадові та службові особи зобов`язані здійснювати свою діяльність виключно на підставі, у межах наданих їм повноважень та у спосіб, прямо визначений Конституцією та законами України. Вказаний конституційний принцип є однією з основоположних засад функціонування органів публічної влади та передбачає обов`язок неухильного дотримання вимог законодавства при реалізації владних управлінських функцій.
Положеннями пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України визначено основні вимоги щодо здійснення обліку платників податків у контролюючих органах.
Так, нормами вказаної статті передбачено, що платник податків зобов`язаний перебувати на обліку у відповідних контролюючих органах як за основним, так і за неосновним місцем обліку, а також повідомляти контролюючі органи за основним місцем обліку про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, у порядку, встановленому законодавством про облік платників податків.
При цьому об`єктами оподаткування та об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, визнаються майно, майнові права, а також дії чи обставини, у зв`язку з якими у платника податків виникає обов`язок щодо нарахування, сплати або утримання податків і зборів. Такі об`єкти визначаються окремо щодо кожного виду податку чи збору відповідними положеннями Податкового кодексу України.
Отже, із наведених положень Податкового кодексу України вбачається, що на платників податків покладається обов`язок не лише перебувати на обліку у відповідних контролюючих органах, а й належним чином повідомляти такі органи про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, у порядку та строки, визначені законодавством.
Виконання зазначених обов`язків здійснюється відповідно до Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588, у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року №462 (далі - Порядок). Саме цим Порядком врегульовано процедуру взяття платників податків на облік, порядок повідомлення про об`єкти оподаткування, а також механізм взаємодії платників податків із контролюючими органами.
Зокрема, положеннями розділу VII Порядку деталізовано обов`язки платників податків щодо взяття на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням або місцем реєстрації їх структурних підрозділів, рухомого та нерухомого майна, а також інших об`єктів оподаткування чи об`єктів, через які провадиться господарська діяльність, тобто за неосновним місцем обліку.
Відповідно до пунктів 7.1 та 7.3 розділу VII Порядку, у разі якщо у платника податків, окрім обов`язків щодо подання податкової звітності та/або нарахування, утримання чи сплати податків і зборів за основним місцезнаходженням, виникають аналогічні обов`язки на території іншої адміністративно-територіальної одиниці, такий платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідному контролюючому органі за таким неосновним місцем обліку.
Крім того, у контролюючому органі за неосновним місцем обліку платник податків зобов`язаний сплачувати всі податки та збори, які відповідно до вимог законодавства підлягають сплаті на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, подавати податкові декларації, розрахунки, звіти та виконувати інші обов`язки, встановлені податковим законодавством. У свою чергу, контролюючий орган здійснює адміністрування таких податків і зборів стосовно відповідного платника податків.
Також пунктом 63.3 статті 63 Податкового кодексу України передбачено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, відповідно до встановленого порядку.
Зазначені обов`язки додатково конкретизовані положеннями розділу VIII Порядку.
Так, пунктами 8.1, 8.2 та 8.3 зазначеного розділу визначено, що платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про всі об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які здійснюється діяльність, у порядку, встановленому цим Порядком.
Під об`єктами оподаткування та об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, розуміються майно, дії та інші обставини, у зв`язку з якими у платника податків виникають податкові обов`язки щодо сплати податків і зборів. Такі об`єкти визначаються відповідно до положень окремих розділів Податкового кодексу України залежно від виду податку чи збору.
Крім того, у разі якщо платник податків здійснює реєстрацію, створення або відкриття об`єкта оподаткування на території адміністративно-територіальної одиниці, на якій він не перебуває на обліку, на такого платника покладається обов`язок стати на облік за неосновним місцем обліку у відповідному контролюючому органі за місцезнаходженням такого об`єкта. Така процедура здійснюється у порядку, визначеному розділом VII Порядку обліку платників податків і зборів.
Щодо доводів позивача стосовно того, чи зобов`язана юридична особа у випадку відкриття за межами території, на якій вона перебуває на податковому обліку, у власному або орендованому приміщенні відокремленого підрозділу, в якому працівники такої юридичної особи працюватимуть на підставі трудових договорів та матимуть постійне місце роботи, ставати на податковий облік за неосновним місцем обліку у відповідному контролюючому органі за місцем створення такого підрозділу та повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП, суд зазначає наступне. 
Відповідно до підпункту 168.4.3 пункту 168.4 статті 168 розділу IV Податкового кодексу України, податок на доходи фізичних осіб, який нараховується працівникам відокремленого підрозділу, підлягає перерахуванню до відповідного бюджету за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу.
При цьому, у разі якщо такий відокремлений підрозділ веде бухгалтерський облік власних господарських операцій, має окремий баланс, зареєстрований у Єдиному державному реєстрі та наділений юридичною особою повноваженнями щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, юридична особа не зобов`язана відповідно до вимог статті 63 Податкового кодексу України, а також положень розділів VII та VIII Порядку обліку платників податків:
а) ставати на облік у відповідному контролюючому органі за неосновним місцем обліку за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу, у якому працівники юридичної особи здійснюють трудову діяльність на постійній основі;
б) повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про створення такого підрозділу шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП.
Разом із тим, наведене звільнення від виконання відповідних обов`язків не застосовується у випадках, коли юридична особа за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу має інші підрозділи, майно, об`єкти оподаткування чи об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які здійснюється господарська діяльність, що перебувають безпосередньо на балансі юридичної особи, а не відповідного відокремленого підрозділу. Аналогічно, зазначене звільнення не поширюється на випадки, коли відокремлений підрозділ не уповноважений здійснювати нарахування, утримання та перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб щодо працівників такого підрозділу. 
Як убачається з матеріалів справи, у додатку до акта перевірки, що міститься на аркушах справи 76- 77, наведено перелік відділень платника податків.
Крім того, інформація щодо перебування позивача на обліку за неосновним місцем обліку міститься в інформаційних базах ДПС, у зв`язку з чим контролюючий орган фактично володіє всією необхідною інформацією для здійснення податкового контролю за діяльністю позивача.
Також відповідно до підпункту 3.1.5.1 акта перевірки встановлено, що нарахування податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати працівників позивача здійснюється окремо по кожному відділенню, а перерахування такого податку проводиться за місцезнаходженням відповідних підрозділів.
Судом також враховано, що на запит позивача відповідачем листом від 20.09.2019 було надано інформацію щодо неосновних місць обліку платника відповідно до інформаційних ресурсів ДПС, що додатково підтверджує обізнаність контролюючого органу щодо місцезнаходження та діяльності відповідних підрозділів позивача.
Отже, з урахуванням наведених обставин, суд доходить висновку, що позивачем дотримано вимоги пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України щодо перебування на обліку за неосновним місцем обліку, а саме за місцезнаходженням відповідних відділень. 
Щодо доводів позивача стосовно того, чи виникає у банківської установи обов`язок повідомляти контролюючий орган за основним місцем обліку про придбання, продаж, передачу чи отримання в оренду (лізинг), повернення банкоматів, банківських автоматів самообслуговування, платіжних терміналів, а також про зміну місць їх розташування шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний перебувати на обліку у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, а також повідомляти контролюючі органи про всі об`єкти оподаткування згідно з Порядком обліку платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588.
При цьому об`єктами оподаткування та об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають податкові обов`язки щодо сплати податків і зборів.
Отже, аналіз положень статті 63 Податкового кодексу України, а також розділів VII та VIII Порядку №1588 дає підстави для висновку, що у банківської установи не виникає обов`язку повідомляти контролюючий орган шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП про банкомати, банківські автомати самообслуговування, платіжні термінали, які встановлені поза межами відділень чи інших приміщень банківської установи, а також про зміну місця розташування такого обладнання або оренду частини приміщення виключно для розміщення зазначених активів банку. 
Таким чином, ураховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду справи не доведено правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Оскільки в мотивувальній частині судового рішення вже наведено вичерпні мотиви та висновки суду щодо всіх юридично значимих обставин справи, аргументів і заперечень сторін, інші доводи учасників справи, викладені у заявах по суті спору, не підлягають окремій правовій оцінці, оскільки вони не впливають на правильність вирішення спору по суті та не спростовують висновків суду.
З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення спору.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди апелянта з наданою судом правовою оцінкою, однак не містять належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування ним норм податкового законодавства.
Колегія суддів враховує, що матеріалами справи підтверджується перебування позивача на обліку за неосновними місцями обліку, а контролюючий орган володів усією необхідною інформацією щодо місцезнаходження відділень позивача та порядку сплати податку на доходи фізичних осіб. При цьому відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для висновку про порушення позивачем вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України та положень Порядку обліку платників податків.
Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку подавати повідомлення за формою №20-ОПП щодо банкоматів, банківських автоматів самообслуговування та платіжних терміналів, розміщених поза межами приміщень банківської установи, оскільки такі об`єкти у спірних правовідносинах не утворюють самостійного обов`язку щодо подання відповідного повідомлення у розумінні положень статті 63 Податкового кодексу України та Порядку №1588.
Водночас відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, чим не виконано покладений на нього обов`язок доказування відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції в його оскаржуваних частинах.
За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.В. Файдюк