ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 307/1449/15
провадження № 61-12952св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивач - прокуратура Тячівського району Закарпатської області в інтересах Усть-Чорнянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тетарчук Інна Віталіївна, на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 4 вересня 2024 року, постановлену колегією у складі суддів Мацунича М. В., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2015 року прокуратура Тячівського району в інтересах Усть-Чорнянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (далі - Усть-Чорнянська селищна рада) звернулася з позовом до ОСОБА_1 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки.
В обґрунтування позову вказувала, що рішенням дев`ятої сесії V скликання Усть-Чорнянської селищної ради від 8 червня 2007 року № 190 затверджено проект із землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 на умовах оренди земельної ділянки загальною площею 0,8355 га на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , цільовим призначенням якої є здійснення підприємницької діяльності - будівництво та обслуговування готельного комплексу, і надано вказану земельну ділянку відповідачу в оренду. 
12 червня 2007 року Усть-Чорнянською селищна рада та ОСОБА_1 уклали договір оренди земельної ділянки, за умовами якого відповідачу передано в оренду на 40 років зазначену земельну ділянку, нормативна грошова оцінка якої становить 268 529,70 грн. Пунктом 8 цього договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5 370,59 грн на рік. 
Рішенням Усть-Чорнянської селищної ради від 23 березня 2015 року № 408 внесено зміни, в тому числі, до пункту 8 договору оренди спірної земельної ділянки та викладено його в наступній редакції: «Орендна плата за користування вказаною в договорі земельною ділянкою сплачується виключно у грошовій формі і становить 5% від нормативної грошової оцінки». Пунктом 2 зазначеного рішення зобов`язано ОСОБА_1 укласти з селищною радою додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 12 червня 2007 року, про що відповідача проінформовано листом від 1 квітня 2015 року № 43. 
На час звернення з позовом розмір орендної плати за вказаним договором не приведений у відповідність до вимог статті 288 Податкового кодексу (далі - ПК) України і рішення Усть-Чорнянської селищної ради від 23 березня 2015 року № 408.
Прокуратура зазначала, що використання земельної ділянки всупереч чинному законодавству призводить до порушення економічних інтересів держави, а саме ненадходження до місцевого та державного бюджетів встановленого законом розміру орендної плати.
За таких обставин просила внести зміни до пункту 8 договору оренди земельної ділянки площею 0,8355 га від 12 червня 2007 року, укладеного Усть-Чорнянською селищною радою та ОСОБА_1 , зареєстрованого 12 червня 2007 року у Тячівському відділі Закарпатської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за № 2124456500-0407070900002, та викласти зазначений пункт договору у такій редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 13 426,49 грн на рік».
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 
2015 року, ухваленим у складі судді Гримута В. І., позов задоволено.
Внесено зміни до пункту 8 договору оренди земельної ділянки площею 0,8355 га 
від 12 червня 2007 року, укладеного Усть-Чорнянською селищною радою та ОСОБА_1 , зареєстрованого 12 червня 2007 року у Тячівському відділі Закарпатської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за №2124456500-0407070900002, та викладено зазначений пункт договору у такій редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 13 426,49 грн на рік».
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що укладеним договором оренди земельної ділянки сторони погодили можливість внесення до нього змін в частині розміру орендної плати у разі зміни розмірів земельного податку за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором. При цьому орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка за умовами договору оренди підлягає перегляду у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Тому зміна земельного податку є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору, з внесенням до договору відповідних змін.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 4 вересня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тетарчук І. В., на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 2015 року.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що сплив річного строку з дня складення повного судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Водночас виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Апеляційний суд зазначив, що:
- вжитими судом першої інстанції заходами не встановлено місце реєстрації відповідача, тому в газеті «Голос України» розміщено оголошення про його виклик у судове засідання;
- оскаржуване рішення Тячівського районного суду Закарпатської області 
від 28 вересня 2015 року місцевий суд направляв відповідачу;
- 7 жовтня 2015 року оскаржуване рішення суду оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень;
- апеляційна скарга подана 15 липня 2024 року - після спливу річного строку з дня складення повного судового рішення;
- доводи ОСОБА_1 про ненадіслання судом першої інстанції процесуальних документів за останнім відомим місцем проживання ( 
АДРЕСА_4 ) підлягають відхиленню, оскільки відповідач знятий з реєстраційного обліку у 2012 році та в апеляційній скарзі зазначає місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_5 ;
- суд першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи;
- щодо пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції внаслідок виникнення обставин непереборної сили ОСОБА_1 не заявляв.
За таких обставин апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Тетарчук І. В., на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 вересня 
2015 року на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тетарчук І. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 4 вересня 2024 року і направити справу для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 8 лютого 2022 року 
у справі № 1227/8971/2012 (провадження № 14-198звц21), про те, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про додержання судом першої інстанції вимог частин дев`ятої та десятої статті 74 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи місцевим судом та ухвалення ним рішення (далі - ЦПК України 2004 року), оскільки: 
- згідно з пунктом 9 зазначеної норми процесуального права відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті;
- пунктом 10 зазначеної статті передбачено, що друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
- розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 41-р «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи» визначено таким друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газету «Урядовий кур`єр» та затверджено перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, відповідно до якого оголошення про виклик відповідача у Закарпатській області розміщується у газеті «Новини Закарпаття».
Тому відповідач вважає, що розміщення оголошення про його виклик у судове засідання у газеті «Голос України» не можна вважати належним повідомленням про розгляд справи, оскільки таке здійснено з порушенням наведених норм процесуального права.
Вказує про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 1 листопада 2021 року у справі № 10/5026/290/2011, 
про те, що разі якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного оскаржуваного рішення, пропущений процесуальний строк може бути поновлено лише у разі, якщо його пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили або якщо апеляційну скаргу подано особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у справі, щодо якої суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки.
Заявник зазначає про неврахування апеляційним судом висновків Верховного 
Суду, викладених у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 205/1129/19 (провадження № 61-17037св19), про те, що день належного вручення копії судового рішення може бути встановлений виключно з відповідної відмітки на поштовому повідомленні або розписки про отримання копії судового рішення.
Вважає неврахованими судом апеляційної інстанції висновки Верховного Суду щодо початку перебігу процесуальних строків, викладені у постановах від 28 січня 
2021 року у справі № 260/1888/20 (адміністративне 
провадження № К/9901/30419/20), від 19 лютого 2021 року у справі № 909/541/19, від 31 березня 2021 року у справі № 240/13092/20 (адміністративне 
провадження № К/9901/35167/20), від 9 квітня 2021 року у справі № 500/90/19 (адміністративне провадження № К/9901/8023/21), від 14 квітня 2021 року 
у справі № 205/1129/19 (провадження № 61-17037св19), від 19 травня 2021 року 
у справі № 910/16033/20 та від 26 квітня 2023 року у справі № 404/3330/15-ц (провадження № 61-2455св23).
Також заявник зазначає про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18), про те, що загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуеться той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій.
Крім того, заявник зазначає, що апеляційний суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2024 року 
у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23), про те, що надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні з відміткою про вручення судового рішення. У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права (абзац 2 
пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи
Апеляційним судом встановлено, що у квітні 2015 року прокуратура Тячівського району в інтересах Усть-Чорнянська селищна рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки.
30 квітня 2015 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі та направив копію позовної заяви і ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу за адресою АДРЕСА_6 . Вказану адресу відповідач вказав у договорі оренди земельної ділянки від 12 червня 2007 року.
Поштовий конверт з вказаними документами повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
20 травня 2015 року суд першої інстанції направив до Деснянського районного відділу у місті Києві Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві запит щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 . 
Листом від 3 червня 2015 року № 4/вн.27 зазначений відділ повідомив суд про те, що ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_7 .
25 червня 2015 року суд першої інстанції направив до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві запит щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .
Листом від 9 липня 2015 року № 1-16/вх5079-15 Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомило місцевий суд про те, що ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі 
АДРЕСА_8 . 26 червня 2012 року знятий з реєстраційного обліку в село Мала Олександрівка Бориспільського району Київської області.
В листі від 23 липня 2015 року № 17/6904 Бориспільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області повідомив, що ОСОБА_1 зареєстрованим по місту Бориспіль та Бориспільському району Київської області не значиться.
23 вересня 2015 року в газеті «Голос України» № 176 (6180) розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 у судове засідання у цій справі, призначене на 10 год 
28 вересня 2015 року.
28 вересня 2015 року Тячивський районний суд Закарпатської області ухвалив рішення, повний текст якого оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 7 жовтня 2015 року.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
У статті 55 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на судовий захист.
Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій 
підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що:
«відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року)»;
«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року)»;
«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року)»;
«складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року)».
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
За змістом пункту 13 Перехідних положень ЦПК України (у редакції 
Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону 
України № 2147-VIII встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року 
у справі № 908/1141/15-г.
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків:
1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;
2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Тлумачення частини другої статті 358 ЦПК України дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Системно аналізуючи положення ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 дійшла висновку про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої 
статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі, і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи.
Також у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року 
у справі № 201/13990/15-ц (провадження № 61-22496св19), від 29 січня 2021 року 
у справі № 308/2739/16-ц (провадження № 61-9648св19), від 21 червня 2023 року 
у справі № 202/32361/13-ц (провадження № 61-3546св23) зазначено, що під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).
Апеляційний суд визнав неповажними наведені відповідачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що внаслідок неможливості встановити зареєстроване місце проживання 
ОСОБА_1 суд першої інстанції викликав його через оголошення у пресі 
(газета «Голос України»), направив відповідачу копію рішення суду, яке оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що свідчить про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.
Верховний Суд вважає такі висновки передчасними з огляду на таке.
Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 74 ЦПК України 2004 року відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Друкований орган, у якому розміщуються оголошення про виклик відповідача протягом наступного року, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У пункті 2 Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52, який діяв на час розгляду справи в суді першої інстанції передбачено, що оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання (перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи публікуються в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 41-р «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2015 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи»:
- визначено, що друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, є газета «Урядовий кур`єр»;
- затверджено перелік друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме. Друкованим засобом масової інформації місцевої сфери розповсюдження у Закарпатській області є Новини Закарпаття.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що 23 вересня 2015 року в газеті «Голос України» № 176 (6180) розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 у судове засідання у цій справі, призначене на 10 год 
28 вересня 2015 року.
Як свідчить аналіз матеріалів справи, виклик шляхом оголошення у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» або місцевої сфери розповсюдження на території Закарпатської 
області - Новини Закарпаття, судом першої інстанції не здійснювався.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про додержання судом першої інстанції вимог частин дев`ятої та десятої статті 74 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час провадження справи у суді першої інстанції, і, як наслідок, вважав відповідача повідомленим про розгляд справи.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 , який є відповідачем у справі, отримував позовну заяву, ухвалу про відкриття провадження у справі та рішення суду.
Такі обставини апеляційним судом не перевірено та не встановлено, чи ОСОБА_1 може вважатися особою, яка повідомлена про розгляд справи, тобто про перебування у провадженні суду справи за позовом прокуратури Тячівського району до нього про внесення змін до договору оренди земельної ділянки та про результати її розгляду.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження без належної оцінки обставин обізнаності заявника щодо перебування у провадженні суду цієї справи, результатів її розгляду, а також внаслідок неправильного застосування процесуальних норм щодо передбачених виключень, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України, при вирішенні питання поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції порушив право заявника на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого 
статтею 6 Конвенції.
Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Так як касаційний суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тетарчук Інна Віталіївна, задовольнити частково.
Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 4 вересня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік