Справа № 132/1654/24
Провадження №1-кп/132/104/26
Вирок
Іменем України
05 червня 2026 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62024240040000106 від 24 квітня 2024 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Київ, українця, громадянина України, із вищою освітою, неодруженого, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , 
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_14 ,
обвинуваченого – ОСОБА_15 ,

ВСТАНОВИВ:
Старший лейтенант ОСОБА_16 , будучи військовослужбовцем військової служби, перебуваючи на посаді командира 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 121, 122 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, 23 квітня 2024 року о 15 годині 20 хвилин, перебуваючи в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на виконання бойового наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 23 квітня 2024 року № 1000 про необхідність вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження до району виконання бойових завдань в Запорізькій області, відкрито в присутності особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України відмовився виконати бойовий наказ від 23 квітня 2024 року № 1000, який зокрема був доведений тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України лейтенантом ОСОБА_17 , чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу. 
Обвинувачений ОСОБА_16 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав у повному обсязі, та під час надання показів в якості обвинуваченого, зазначив, що він є військовослужбовцем військової служби за контрактом, та 22.11.2023 року був призначений на посаду командира 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, однак після призначення на зазначену посаду, по прибуттю до місця дислокації військової частини, взагалі не був забезпечений засобами захисту (бронежилетом, каскою, тактичними окулярами, протигазом, засобами зв`язку, медичними засобами та відповідним спорядженням), а також за ним не було закріплено зброю. Окрім цього, ним фактично не була прийнята посада командира взводу, про що свідчить відсутність акту прийому/передачі, затвердженого командиром роти. З приводу цих обставин, він неодноразово звертався до вищестоящего військового керівництва, проте зазначені звернення ігнорувалося. Накази про бойові відрядження щодо нього та його підрозділу неодноразово оголошувалися, однак на них він неодноразово повідомляв про неприйняття підрозділу, неготовність і незабезпеченість його особисто та підлеглих йому осіб, до виконання бойового завдання. Так, 23.04.2024 року йому декілька разів був оголошений наказ про бойове відрядження, який йому був зрозумілий, а саме необхідно було відбути у бойове відрядження до Запорізької області. На запитання «Чи готовий він виконати наказ?», відповів «Ні, не готовий», з причини неприйняття підрозділу, неготовності і незабезпеченості його особисто та підлеглих йому осіб, до виконання бойового завдання. Однак, причина цієї неготовності на місці оголошення наказу у нього не з`ясовувалась та відповідно вподальшому не перевірялася. За таких обставин, вважає, що непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, він не вчиняв, а тому повинен бути виправданий судом. 
Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_16 , який категорично заперечує свою причетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки його доводи (твердження) не узгоджуються з матеріалами даного кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів.
Винуватість ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, підтверджується наступними доказами:
Допитаний в якості свідка обвинувачення ОСОБА_18 в судовому засіданні зазначив, що в квітні 2024 року, він як військовослужбовець, був присутній на зборах в приміщенні розташування НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, де в його присутності, та в присутності інший військовослужбовців цієї військової частини, серед яких був і військовослужбовець ОСОБА_16 , був доведений до відома наказ командира військової частини про виїзд до району виконання бойових завдань, який стосувався зокрема ОСОБА_16 . Однак, лише один військовослужбовець ОСОБА_16 від виконання цього наказу відмовився, зазначивши, що не готовий, та не пояснюючи причини неготовності. За наслідками цієї відмови було проведене службове розслідування.
Допитаний в якості свідка обвинувачення ОСОБА_19 в судовому засіданні зазначив, що про факт відкритої відмови військовослужбовця ОСОБА_16 від виконання наказу начальника, йому стало відомо зі злів інших військовослужбовців. На зборах, коли доводився до відома цей наказ командира військової частини, він особисто не був присутній. Знає лише, що за наслідками відмови, проводилося службове розслідування. Причини відмови ОСОБА_16 від виконання наказу начальника, йому не відомі. 
Допитаний в якості свідка обвинувачення ОСОБА_20 в судовому засіданні зазначив, що був присутній на зборах особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (коли саме це було вже не пам`ятає), де в його присутності, та присутності інший військовослужбовців цієї військової частини, серед яких був і військовослужбовець ОСОБА_16 , лейтенант ОСОБА_21 доводив до відома наказ командира військової частини про виїзд до району виконання бойових завдань. Проте, ОСОБА_16 від виконання цього наказу відмовився. Його відмова, як стало відомо пізніше, була пов`язана з тим, що він хотів перевестися до іншої військової частини. 
Допитаний в якості свідка обвинувачення ОСОБА_17 в судовому засіданні зазначив, що в 2024 року (точної дати вже він не пам`ятає), по особовому складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України був виданий наказ командира військової частини про виїзд до району виконання бойових завдань, який також стосувався військовослужбовця ОСОБА_16 . Після доведення ним цього наказу командира військової частини, військовослужбовець ОСОБА_16 відмовився від його виконання, зазначивши, що не готовий, однак причин неготовності не зазначив. Зауважує, що лише один ОСОБА_16 відмовився від виконання наказу начальника. 
Допитаний в якості свідка обвинувачення ОСОБА_22 в судовому засіданні зазначив, що в квітні 2024 року (точної дати вже він не пам`ятає), військовослужбовцю ОСОБА_16 був доведений до відома наказ командира військової частини про виїзд до району виконання бойових завдань у Запорізьку область, який він відмовився виконувати, за наслідками чого було проведене службове розслідування. Причина відмови ОСОБА_16 від виконання наказу начальника, йому не відома, оскільки вона не озвучувалася.
Допитаний в якості свідка захисту ОСОБА_23 в судовому засіданні зазначив, що про відмову ОСОБА_16 від виконання наказу командира військової частини, він дізнався вже пізніше від інших знайомих військовослужбовців. Особисто на зборах, де оголошувався наказ командира військової частини про виїзд до району виконання бойових завдань - ОСОБА_16 та де, він відмовився від його виконання, він присутній не був. Як йому стало відомо зі слів самого ОСОБА_16 , з яким він пізніше спілкувався, причиною його неготовності було незабезпечення зброєю.
Допитаний в якості свідка захисту ОСОБА_24 в судовому засіданні зазначив, що зі слів інший військовослужбовців (побратимів), йому стало відомо про те, що військовослужбовець ОСОБА_16 відмовився від виконання наказу командира військової частини. Обставини та причини цієї відмови йому не відомі, оскільки він на зборах особового складу військової частини, де доводився наказ до відома, присутній не був, та безпосередньо з ОСОБА_16 з приводу цього не спілкувався. 
При викладені показів зазначених осіб суд враховує, що положеннями чинного КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання (потерпілого, свідків, експертів, спеціалістів) таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).
З урахуванням цього, покази вищезазначених осіб відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову. 
Крім показань вищезазначених осіб, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_16 також підтверджується наступними доказами:
- витягом з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_25 від 01 грудня 2023 року № 371, згідно якого, ОСОБА_16 , який прибув для подальшого проходження військової служби із військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, (місто Вінниця), та який був призначений наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 листопада 2023 року № 100 (по особовому складу) на посаду командира 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3-го батальйону оперативного призначення, зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення з 01 грудня 2023 року, та визнано його таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою; 
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_26 від 22 квітня 2024 року № 126, згідно якого, тимчасово виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України покладено на заступника командира бригади по роботі з особовим складом полковника ОСОБА_27 ;
- витягом з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23 квітня 2024 року за № 1000, згідно якого, з метою підтримання бойової готовності та відновлення боєздатності військової частини, а також у зв`язку з необхідністю доукомплектування підрозділів військової частини, які виконують бойові (спеціальні) завдання в районі ведення бойових дій в Запорізькій області, командиру 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення 3-го батальйону оперативного призначення старшому лейтенанту ОСОБА_16 наказано вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області;
- відеозаписом, який міститься на DVD-R диску, та який згідно супровідного листа від 24 квітня 2024 року за вихідним № 50/2/8/12-759 був наданий тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_28 органу досудового розслідування, на якому зафіксований факт вчинення ОСОБА_16 непокори, а саме відкритої (в присутності особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України) відмови виконати бойовий наказ командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 23 квітня 2024 року № 1000 про необхідність вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження до району виконання бойових завдань в Запорізькій області; 
- матеріалами службового розслідування за фактом відкритої відмови виконання наказу командира частини старшим лейтенантом ОСОБА_16 , наданими органу досудового розслідування військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, в яких зокрема наявні:
рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира 3-го батальйону оперативного призначення лейтенанта ОСОБА_29 від 23 квітня 2024 року, згідно якого, ОСОБА_21 доповідає тимчасово виконуючому обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковнику ОСОБА_30 про те, що 23 квітня 2024 року старшому лейтенанта ОСОБА_16 було доведено наказ командира військової частини від 23 квітня 2024 року № 1000 про залучення особового складу військової частини до виконання бойових завдань в районі ведення бойових дій 24 квітня 2024 року, у тому числі старшого лейтенанта ОСОБА_16 , який від виконання даного наказу відмовився;
витяг з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23 квітня 2024 року №1002, згідно якого, визначено провести службове розслідування за фактом відкритої (в присутності особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України) відмови старшого лейтенанта ОСОБА_16 виконати бойовий наказ командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 23 квітня 2024 року № 1000 про необхідність вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження до району виконання бойових завдань в Запорізькій області;
пояснення тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України лейтенанта ОСОБА_17 від 23 квітня 2024 року, згідно якого, 23 квітня 2024 року старшому лейтенанту ОСОБА_16 був доведений наказ командира військової частини від 23 квітня 2024 року № 1000 про залучення особового складу військової частини до виконання бойових завдань в районі ведення бойових дій, однак ОСОБА_16 відмовився вибувати в район виконання завдань та виконувати даний наказ;
пояснення інструктора з бойової підготовки 3-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України головного сержанта ОСОБА_31 від 23 квітня 2024 року, згідно якого, він був безпосереднім очевидцем того, що 23 квітня 2024 року старший лейтенант ОСОБА_16 відмовився виконувати наказ командира частини про виїзд 24 квітня 2024 року в зону виконання бойових завдань у Запорізьку область, який йому довів тимчасово виконуючий обов`язки командира 3-го батальйону оперативного призначення лейтенант ОСОБА_17 , на території військової частини;
пояснення санітарного інструктора 2-ої роти НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України сержанта ОСОБА_32 від 23 квітня 2024 року, згідно якого, він був безпосереднім очевидцем того, що 23 квітня 2024 року старший лейтенант ОСОБА_16 відмовився виконувати наказ командира частини про виїзд 24 квітня 2024 року в зону виконання бойових завдань у Запорізьку область, який йому довів тимчасово виконуючий обов`язки командира 3-го батальйону оперативного призначення лейтенант ОСОБА_17 , на території військової частини;
акт про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог, складений 23 квітня 2024 року уповноваженими особами військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, згідно якого, старший лейтенант ОСОБА_16 відмовився від надання пояснень щодо причин відмови від виконання наказу командира частини;
висновок розслідування за фактом відкритої відмови виконання наказу командира частини старшим лейтенантом ОСОБА_16 , затверджений 24 квітня 2024 року тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковником ОСОБА_28 , згідно якого встановлено, що 23 квітня 2024 року в населеному пункті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, в приміщенні розташування 3-го батальйону оперативного призначення тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення лейтенантом ОСОБА_17 в усній формі, перед особовим складом 3-го батальйону, було доведено письмовий наказ командира частини із завданням вибути у службове відрядження в район ведення бойових дій в Запорізькій області. Після того, як було доведено вищевказаний наказ, військовослужбовець – старший лейтенант ОСОБА_16 відкрито відмовився виконувати даний наказ; 
- протоколом огляду документів, складеним 17 травня 2024 року старшим слідчим в особливо важливих справах Четвертого слідчого відділу з дислокацією у місті Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому майором Державного бюро розслідувань ОСОБА_33 , згідно якого, на відеозаписі, який був наданий тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_28 , зафіксований факт зачитування бойового наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 23 квітня 2024 року № 1000 про необхідність вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження до району виконання бойових завдань в Запорізькій області, який був доведений тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України лейтенантом ОСОБА_17 , а також зафіксований факт звернення безпосередньо до ОСОБА_16 із запитанням наступного змісту «Ви готові виконувати бойовий наказ?», на яке ОСОБА_16 чітко відповів «Ні, не готовий». 
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про виконання судами законодавства і постанов Пленуму Верхового суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29.06.1990 року № 5 (пункт 16) зазначив, що суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).
Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).
Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).
Щодо показів свідків
В рамках кримінального провадження, судом безпосередньо досліджені покази свідків.
Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.
Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченим та його захисником для доведення недостовірності показань свідків, як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.
Зокрема, свідки перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.
Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.
Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.
Даючи покази у судовому засіданні, свідки повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. 
Покази свідків узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці. 
Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами. 
Щодо витягів з наказів
Відповідно до частини першої статті 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Згідно частини другої статті 99 КПК України, до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть зокрема належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані).
Витяг з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_25 від 01 грудня 2023 року № 371; витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_26 від 22 квітня 2024 року №126; витяг з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23 квітня 2024 року за № 1000, як докази, мають істотне значення для підтвердження факту перебування старшого лейтенанта ОСОБА_16 в особовому складі військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, його підпорядкованості, а також факту видання наказу начальника, невиконання якого інкримінується в межах пред`явленого обвинувачення. 
Щодо матеріалів службового розслідування
Матеріали службового розслідування підтверджують факт доведення військовослужбовцю ОСОБА_16 письмового наказу командира частини із завданням вибути у службове відрядження в район ведення бойових дій в Запорізькій області, та відкритої відмови виконати даний наказ. 
Ці матеріали оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі. Їх використано виключно як додаткове джерело інформації, що відображає хронологію подій та службову реакцію командування на відмову військовослужбовця виконати наказ начальника. Матеріали не містять самодостатньої кваліфікації дій обвинуваченого в розумінні кримінального процесу. 
Сторона захисту не порушувала перед компетентними органами клопотання щодо проведення додаткової перевірки чи спростування викладених у матеріалах службового розслідування обставин та фактів. Водночас сам факт проведення службового розслідування не підміняє ані досудове розслідування, ані судовий розгляд, а отже не впливає на об`єктивність зібраних у справі доказів.
Таким чином, матеріали службового розслідування є належним і допустимим джерелом доказу, який оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі.
Щодо відеозапису
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі № 12-рп/2011 вказав, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні.
За приписами частини 1 статті 307 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.
Оскільки наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис здійснений на зборах в приміщенні розташування НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, відкрито та свідомо для ОСОБА_16 , який розумів що відбувається відеофіксація його відмови виконати відповідний наказ начальника. Водночас жодних відомостей про те, що обвинувачений заперечував проти відеозйомки зазначеної події, матеріали провадження не містять.
За наведених обставин, відеозапис є належним доказом.
Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03 лютого 2021 року в справі № 504/1755/15-к, та постанові від 20 березня 2024 року у справі № 233/1446/22.
Щодо протоколу огляду
Відповідно до статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. 
Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).
Наявним у справі протоколом огляду підтверджується, що даний огляд проведений з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, та він проведений з дотриманням вимог діючого законодавства.
Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження. 
Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений та його захисник мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.
Доводи (твердження) обвинуваченого ОСОБА_16 , які викладені в письмових дебатах, які на думку останнього виключають кримінальну відповідальність за ч.4 ст.402 КК України, є неспроможними та хибними з огляду на наступне. 
ОСОБА_16 , як на підставу неготовності виконати доведений до нього наказ посилається на те, що за ним не була закріплена особиста зброя; він не був забезпечений засобами індивідуального захисту; посаду командира він фактично не прийняв, оскільки акт приймання-передачі не оформлювався; реальний особовий склад йому не був доведений і він його не приймав, про що він доповів безпосередньому керівнику, а тому на його переконання, він не мав умислу на вчинення непокори, та не порушував відносин підлеглості, а відтак в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.
Як встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, старшого лейтенанта ОСОБА_16 , який прибув для подальшого проходження військової служби із військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, (місто Вінниця), та який був призначений наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 листопада 2023 року № 100 (по особовому складу) на посаду командира 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3-го батальйону оперативного призначення, наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_25 від 01 грудня 2023 року № 371, зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення з 01 грудня 2023 року, та визнано його таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою.
Доводи (твердження) ОСОБА_16 про те, що він посаду командира взводу фактично не прийняв та не приступив до виконання обов`язків за посадою, не доведено жодними належними та допустимими доказами, та спростовуються зокрема довідкою військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 25 червня 2024 року № 452, згідно якої ОСОБА_16 за виконання обов`язків за посадою за період з 01 грудня 2023 року по 31 травня 2024 року отримав грошове забезпечення та інші види виплат у розмірі 157 230грн.00коп. 
Таким чином, виплата грошового забезпечення та інших вид виплат за період з 01 грудня 2023 року по 31 травня 2024 року, свідчить про те, що ОСОБА_16 приступив до виконання обов`язків за посадою та їх фактично виконував. 
23 квітня 2024 року заступник командира бригади по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковник ОСОБА_27 , на якого згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) полковника ОСОБА_26 від 22 квітня 2024 року за № 126, тимчасово були покладені обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, видав наказ за № 1000, згідно якого, з метою підтримання бойової готовності та відновлення боєздатності військової частини, а також у зв`язку з необхідністю доукомплектування підрозділів військової частини, які виконують бойові (спеціальні) завдання в районі ведення бойових дій в Запорізькій області, командиру 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення 3-го батальйону оперативного призначення старшому лейтенанту ОСОБА_16 наказав вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області.
Відповідно до статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно зі статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
За статтею 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Таким чином, стаття 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України дає визначення прямих та безпосередніх начальників, а стаття 32 - визначення начальників залежно від їх військових звань.
Начальник - особа, якій постійно чи тимчасово підлеглі інші військовослужбовці. Різняться начальники за службовим положенням та за військовим званням. Начальники, яким військовослужбовці підлеглі по службі, - прямі начальники, а найближчий з них - безпосередній начальник.
Наказ (розпорядження) - це обов`язкова для виконання вимога командира (начальника) про вчинення або невчинення підлеглим певних дій по службі. Він може бути звернений до одного або до групи військовослужбовців і має за мету досягнення конкретного результату (зробити щось, не робити чогось).
Наказ (розпорядження) може бути відданий письмово, усно або іншим способом, переданий безпосередньо підлеглому або через інших осіб, у тому числі по телефону, телеграфу, радіозв`язку тощо. З деяких питань військової служби встановлена тільки письмова форма віддання наказів (наприклад, з питань витрати грошових коштів).
Відповідно до положень статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Приписами статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Згідно статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.
Підлеглий не повинен обговорювати наказ начальника. 
Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина. 
Судом встановлено, що тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковник ОСОБА_27 , є прямим начальником старшого лейтенанта ОСОБА_16 , а тому винесений ним наказ № 1000 від 23 квітня 2024 року, який зокрема стосувався останнього, є законним, сформований чітко та без подвійного тлумачення, у ньому вказано час та місце прийняття наказу, кому наказ адресований, завдання, яке необхідно виконати, час коли необхідно починати виконання наказу, спосіб виконання завдання.
Тобто, зазначений наказ № 1000 від 23 квітня 2024 року є конкретним, чітко сформульованим та не допускає подвійного тлумачення, а тому він повністю відповідає ознакам наказу в розумінні Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. 
Відповідно до матеріалів службового розслідування за фактом відкритої відмови виконання наказу командира частини старшим лейтенантом ОСОБА_16 , наданих військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, 23 квітня 2024 року в населеному пункті АДРЕСА_2 , в приміщенні розташування 3-го батальйону оперативного призначення тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення лейтенантом ОСОБА_17 в усній формі, перед особовим складом 3-го батальйону, було доведено письмовий наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23 квітня 2024 року за № 1000, згідно якого, з метою підтримання бойової готовності та відновлення боєздатності військової частини, а також у зв`язку з необхідністю доукомплектування підрозділів військової частини, які виконують бойові (спеціальні) завдання в районі ведення бойових дій в Запорізькій області, командиру 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення 3-го батальйону оперативного призначення старшому лейтенанту ОСОБА_16 наказано вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області. Після того, як було доведено вищевказаний наказ, військовослужбовець – старший лейтенант ОСОБА_16 на запитання «Чи готовий виконувати бойовий наказ?», чітко відповів «Ні, не готовий».
В судовому засіданні ОСОБА_16 зазначив, що йому був зрозумілий наказ, а саме те, що він повинен був вибути 24.04.2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області.
Відповідно до положень статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Тобто, військовослужбовець - старший лейтенант ОСОБА_16 отримавши наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23.04.2024 року за № 1000, за яким він зобов`язаний був вибути 24.04.2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області, мав своїм прямим обов`язком його неухильно виконати.
Натомість, з матеріалів службового розслідування за фактом відкритої відмови виконання наказу командира частини старшим лейтенантом ОСОБА_16 , наданих військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України; відеозапису, який міститься на DVD-R диску, та який згідно супровідного листа від 24 квітня 2024 року за вихідним № 50/2/8/12-759 був наданий тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_28 ; протоколу огляду документів, складеного 17 травня 2024 року старшим слідчим в особливо важливих справах Четвертого слідчого відділу з дислокацією у місті Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому майором Державного бюро розслідувань ОСОБА_33 , чітко встановлено, що військовослужбовець - старший лейтенант ОСОБА_16 відкрито відмовився виконати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23.04.2024 року за № 1000.
Про причини неможливості виконати вищезазначений наказ, військовослужбовець - старший лейтенант ОСОБА_16 на місці його доведення до відома - не повідомив, що зафіксовано зокрема на відеозаписі, який є інформативним, та є об`єктивним доказом у справі, незалежним від суб`єктивного сприйняття будь-якої особи, дає підстави стверджувати про те, що старший лейтенант ОСОБА_16 відкрито відмовився виконати наказ начальника. 
Під час проведення службового розслідування, старший лейтенант ОСОБА_16 відмовився від надання пояснень щодо причин відмови від виконання наказу начальника, що зафіксовано в Акті про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог, складеному 23.04.2024 року уповноваженими особами військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України. Дана обставина не спростована жодними належними та допустимими доказами.
З урахуванням вищенаведеного, доводи (твердження) ОСОБА_16 про те, що він доповів про неможливість виконання наказу начальника своєму безпосередньому командирові (начальникові), є непідтвердженими жодними належними та допустимими доказами, та спростовуються Актом про відмову від надання пояснень (матеріалів) або виконання вимог від 23.04.2024 року.
Дані доводи (твердження) ОСОБА_16 , спростовуються зібраними у справі доказами, на переконання суду з`явилися постфактум, як спроба виправдати вчинену непокору та як намагання уникнути відповідальності за скоєне.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 КК України, полягає у вчиненні діяння у вигляді відкритої відмови виконати законний наказ начальника (непокора), коли підлеглий відкрито та категорично заявляє, що не виконуватиме наказ, або у вчиненні іншого умисного невиконання наказу.
Склад цього кримінального правопорушення є формальним, тобто закінченим його слід вважати з моменту вчинення діяння, а саме з моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту умисного його невиконання.
Суб`єктивна сторона непокори характеризується виною у формі прямого умислу. Умисел на невиконання наказу може виникнути у винної особи як у момент отримання наказу, так і пізніше. Ставлення винного до наслідків непокори характеризуються, зокрема, і необережністю. Мотиви можуть бути різними і для кваліфікації цього кримінального правопорушення значення не мають.
Будь-яких відомостей про те, що відданий ОСОБА_16 наказ оскаржувався до керівництва вищого рівня або до суду, матеріали справи не містять, як і не містить будь-яких посилань на обставини, які б могли об`єктивно перешкодити ОСОБА_16 його виконати.
Конкретні дії старшого лейтенанта ОСОБА_16 , який після неодноразового доведення до нього змісту наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23.04.2024 року за № 1000, його відкрито відмовився виконувати, негайно про причини неможливості наказу командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові) не повідомив, 24.04.2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області не вибув, та до виконання наказу не приступив, свідчать про вчинення непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану. 
Слід зауважити, що згідно матеріалів службового розслідування за фактом відкритої відмови виконання наказу командира частини старшим лейтенантом ОСОБА_16 , наданих військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 від 23 квітня 2024 року за № 1000, згідно якого, з метою підтримання бойової готовності та відновлення боєздатності військової частини, а також у зв`язку з необхідністю доукомплектування підрозділів військової частини, які виконують бойові (спеціальні) завдання в районі ведення бойових дій в Запорізькій області, командиру 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення 3-го батальйону оперативного призначення старшому лейтенанту ОСОБА_16 наказано вибути 24 квітня 2024 року у службове відрядження з пункту постійної дислокації військової частини до району виконання бойових завдань в Запорізькій області, був доведений тимчасово виконуючим обов`язки командира 3-го батальйону оперативного призначення лейтенантом ОСОБА_17 в усній формі, перед особовим складом 3-го батальйону, 23 квітня 2024 року в населеному пункті АДРЕСА_2 , в приміщенні розташування 3-го батальйону оперативного призначення.
Дану обставину підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , покази яких наведено вище. 
ОСОБА_16 не порушував перед компетентними органами клопотання щодо проведення додаткової перевірки чи спростування викладених у матеріалах службового розслідування обставин та фактів, висновки службового розслідування не оскаржував.
Оголошення наказу не безпосереднім командиром (начальником), а іншим офіцером військової частини, що зафіксовано на відеозаписі, на що посилається ОСОБА_16 , судом не приймається до уваги, оскільки за показами самого обвинуваченого та допитаних в суді свідків, відеозапис був здійснений після того, як ОСОБА_16 відкрито відмовився від виконання наказу командира військової частини, який йому довів т.в.о.командира НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення лейтенант ОСОБА_17 .
Тобто, відеозапис був здійснений при повторному доведенні 23.04.2024 року наказу командира військової частини ОСОБА_16 , саме з метою фіксації цієї відмови.
Дана обставина, на переконання суду, не може свідчити про незаконність процедури доведення наказу командира військової частини до відома ОСОБА_16 , з огляду на наступне:
Повторне доведення наказу (в тойже день 23.04.2024 року) не змінювало його змісту, не створювало нового службового завдання та не породжувало нових правовідносин між командиром і підлеглим. Його метою було забезпечення належного сприйняття військовослужбовцем змісту вже відданого наказу, усунення будь-яких сумнівів щодо його адресності та фіксації позиції військовослужбовця стосовно виконання чи невиконання такого наказу.
В умовах військової служби та з урахуванням принципу єдиноначальності командир має право переконатися, що підлеглий правильно зрозумів зміст наказу, усвідомлює обов`язок його виконання та наслідки відмови від виконання. Саме тому повторне доведення наказу не може розглядатися як процесуальне чи дисциплінарне порушення, якщо зміст наказу залишається незмінним.
Юридично значущим для встановлення факту непокори або невиконання наказу є не кількість разів, коли наказ було доведено до військовослужбовця, а встановлення таких обставин:
наказ був законним;
наказ був доведений до конкретного військовослужбовця;
військовослужбовець усвідомлював зміст наказу та обов`язок його виконання;
військовослужбовець мав реальну можливість виконати наказ;
відмова від виконання наказу була свідомою та добровільною.
Якщо після первинного доведення наказу у командира виникли сумніви щодо того, чи правильно військовослужбовець зрозумів наказ, або виникла необхідність документально зафіксувати його позицію, повторне доведення такого самого наказу є способом належного документування події та не свідчить про порушення процедури.
Навпаки, повторне доведення наказу забезпечує додаткові гарантії для самого військовослужбовця, оскільки надає йому ще одну можливість виконати наказ після роз`яснення його змісту та правових наслідків відмови. За таких обставин військовослужбовець не позбавляється права на виконання наказу, а навпаки отримує додатковий час та можливість змінити свою поведінку.
Тому повторне доведення наказу не може розцінюватися як штучне створення доказів відмови від його виконання. Якщо після повторного доведення військовослужбовець знову підтверджує небажання виконувати наказ або фактично ухиляється від його виконання, така поведінка свідчить про усвідомлене невиконання законного наказу, а не про недоліки процедури його доведення.
Відтак факт повторного доведення наказу сам по собі не спростовує наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 КК України, а навпаки свідчить про те, що командування вжило додаткових заходів для належного доведення наказу до відома військовослужбовця та об`єктивної фіксації його волевиявлення.
Підсумовуючи вищевикладене, повторне доведення військовослужбовцю наказу командира військової частини з метою належної фіксації його позиції щодо виконання наказу саме по собі не свідчить про порушення процедури доведення наказу до відома. Якщо військовослужбовець після повторного доведення наказу усвідомлював його зміст, характер поставленого завдання та мав реальну можливість обрати між виконанням наказу і відмовою від його виконання, то така процедура не порушує його прав та може розцінюватися як спосіб належного документування факту відмови від виконання наказу.
Таким чином, повторне доведення наказу, яке супроводжується фіксацією відмови, є легітимною процедурою, яка захищає позицію командування та забезпечує дотримання принципу правової визначеності. Це не порушує права військовослужбовця, оскільки йому надається додатковий час та можливість оцінити правові наслідки власних дій.
З огляду на наявність сукупності всіх вищенаведених судом доказів, поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_16 у вчиненні даного кримінального правопорушення. 
Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.
Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.
Сторона обвинувачення змогла довести в суді встановлені під час досудового розслідування обставини, які підлягають доказуванню, а також формулювання обвинувачення, яке прокурор уважав установленим.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а дії ОСОБА_16 за ч.4 ст.402 КК України, а саме в непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчинене в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.
Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Обвинувачений ОСОБА_16 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину.
З матеріалів кримінального провадження № 62024240040000106 від 24.04.2024 року слідує, що ОСОБА_16 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Києві, є громадянином України, має вищу освіту, неодружений, працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до службової характеристики, виданої 23.04.2024 року т.в.о.командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України полковника ОСОБА_27 , старший лейтенант ОСОБА_16 , командир 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, характеризується незадовільно. 
Згідно медичної характеристики, складеної 23.04.2024 року начальником медичної служби секції тилу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України підполковника медичної служби ОСОБА_34 ; довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради від 14.05.2024 року № 1818; довідки Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка» Вінницької обласної ради від 15.05.2024 року № 29/4018, старший лейтенант ОСОБА_16 має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
За відомостями персонально-довідкового обліку, отриманими з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 25.04.2024 року, ОСОБА_16 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_16 , що передбачені статтею 66 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_16 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено. 
Санкція частини 4 статті 402 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.
Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні дані про особу винного, беручи до уваги відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_16 покарання в межах санкції ч.4 ст.402 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, які він має відбувати реально. 
Положення статей 69, 75 КК України не можуть бути застосовані до ОСОБА_16 з огляду на наступне:
Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Нормами статті 69 КК України визначено, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.
Таким чином, умовою для застосування статті 69 КК України є наявність декількох (дві і більше) обставин, що пом`якшують покарання.
Правова конструкція частини першої статті 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.
Тобто, приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Верховний Суд у своїх рішеннях наголошував, що для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 712/4384/20). 
Натомість, за приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.
Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
При цьому, в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.
В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.
Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2025 року у справі № 132/2491/23, звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК України, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК України, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст.75 КК України, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу. Положення статті 75 КК України підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Під час розгляду даного кримінального провадження судом встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_16 , та які істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому правових підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_16 , суд не вбачає.
Так, за наявності позиції ОСОБА_16 , який своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати, свідчить про його намагання уникнути справедливої відповідальності за скоєне, а не про його щире каяття, виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 69 КК України. 
Вік обвинуваченого, його вперше притягнення до кримінальної відповідальності, матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими його особу даними, які вже враховані судом при обранні йому покарання у мінімальній межі, що установлена у санкції ч.4 ст.402 КК України. Крім того, наявність вказаних даних, з огляду на обставини цієї справи та невизнання ОСОБА_16 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення йому покарання із застосуванням положень статті 69 КК України, не має.
Відсутність у ОСОБА_16 бажання усвідомити значущість вчиненого ним кримінального правопорушення, на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_16 під час судового розгляду може свідчити про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 11.05.2021 року у справі №623/3374/18 (номер провадження 51-5568км20).
Також суд враховує, що вчинене ОСОБА_16 кримінальне правопорушення має підвищену суспільну та національну небезпеку, безпосереднім об`єктом якого є порядок виконання у військових формуванням України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі, а відкрита відмова виконати наказ начальника, що мала місце в даному випадку, є найбільш зухвалою формою непокори, яка в умовах ведення бойових дій унеможливлює виконання бойових завдань та підриває боєздатність військового підрозділу.
ОСОБА_16 , добровільно взявши на себе обов`язки військовослужбовця, у період воєнного стану під час військової агресії ворога відкрито відмовився виконати наказ начальника, тоді коли необхідні максимальна чіткість, стійкість та дисциплінованість усіх військовослужбовців.
В Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, а оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності й недоторканності є конституційним обов`язком кожного громадянина. Відмова ОСОБА_16 виконати наказ в умовах воєнного стану змусила покласти на його товаришів по службі додатковий тягар щодо виконання визначеного йому завдання, що призвело до підриву боєготовності та боєздатності батальйону, у якому обвинувачений проходив службу.
Непокора є злочином із формальним складом, а отже кримінальна відповідальність за його вчинення не залежить від настання суспільно небезпечних наслідків. Цей злочин порушує закріплений у військових статутах порядок керування військами, який встановлюється з метою забезпечення їх постійної бойової готовності, перешкоджає нормальному виконанню військовими частинами та підрозділами покладених на них завдань. Тому відсутність реальних тяжких наслідків сама собою не спростовує того, що вчинене ОСОБА_16 діяння в умовах воєнного стану за наведених вище обставин, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, негативно позначилося на організованості й порядку у військовій частині, боєготовності та боєздатності військового формування, і тим самим заподіяло істотну шкоду суспільним відносинам у сфері встановленого порядку несення військової служби, що охороняються кримінальним законом, та було здатне створити реальну загрозу спричинення такої шкоди, що й визначає суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення.
Звільнення ОСОБА_16 від відбування покарання з випробуванням за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, не лише не запобігатиме вчиненню нових злочинів іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Це може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.
Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК мету призначення покарання і може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.
Таким чином, ОСОБА_16 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк - п`ять років, яке він має відбувати реально.
Виходячи з положень частини 1 статті 62 КК України, строк даного покарання не може бути замінений на тримання у дисциплінарному батальйоні.
Частиною 4 статті 52 КК України передбачено, що до основного покарання може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом. 
За положеннями статті 54 КК України, особа, засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Порядок призначення покарання, передбаченого статтею 54 КК України, характеризується певними особливостями, зокрема, призначення цього покарання обмежено законом ступенем тяжкості вчиненого злочину, оскільки можливе при засудженні особи лише за тяжкий чи особливо тяжкий злочин; воно може бути призначене тільки як додаткове покарання; це додаткове покарання не передбачене в жодній із санкцій статей (санкцій частин статей) Особливої частини цього Кодексу і тому в усіх випадках призначається на підставі статті 54 Загальної частини КК. Отже, призначення цього додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, який застосовує його на свій розсуд з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.
Крім того, це покарання є спеціальним і тому застосовується не до будь-якого суб`єкта злочину, а лише до тих, які на момент постановлення вироку мали військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, котрі були присвоєні їм у встановленому законом порядку.
Згідно роз`яснень, наведених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу як вид покарання не зазначається у санкціях норм Особливої частини КК України і застосовується за рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.52 і ст.54 КК України це покарання є додатковим і може бути застосоване судом лише щодо особи, засудженої за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, із наведенням у вироку відповідних мотивів. Ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання.
Позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу є додатковим покаранням, яке спрямоване не лише на здійснення морального впливу на засуджену особу, а й на позбавлення її тих переваг, які надають відповідні звання, ранг, чин, кваліфікаційний клас (постанова Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №820/2501/15).
При цьому, позбавлення військового звання є правом, а не обов`язком суду (ухвала Верховного Суду від 21.11.2023 року у справі № 689/145/23).
Таким чином, позбавлення військового звання є необов`язковим і в розумінні положень ст.54 КК України, є правом суду, а тому суд його не застосовує.
Визначене даним вироком покарання ОСОБА_16 , на переконання суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому ним кримінального правопорушення, а за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими військовослужбовцями.
Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_16 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.
З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_16 відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 25.04.2024 року, був затриманий 25.04.2024 року в порядку статей 208, 615 КПК України, та відносно нього згідно ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_35 від 26.04.2024 року у справі № 127/14274/24 (номер провадження 1-кс/127/6021/24), був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави. Строк даного запобіжного заходу був продовжений ухвалами Калинівського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року, 13.08.2024 року, 26.09.2024 року, за останньою з яких до 24.11.2024 року, з правом внесення застави у межах вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242240грн.00коп. Як слідує з листа начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) ОСОБА_36 від 30.09.2024 року № 4/10656; листа заступника начальника Територіального управління Державної судової адміністрації в Вінницькій області ОСОБА_37 від 27.09.2024 року № 04-28/2605, ОСОБА_16 був звільнений з Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) – 27.09.2024 року, у зв`язку із внесенням застави у розмірі 242240грн.00коп., відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року у справі №132/1654/24.
З урахуванням цього, на підставі частини 5 статті 72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_16 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні за період з 24 квітня 2024 року по 27 вересня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання ОСОБА_16 необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.
Як вбачається з листа заступника начальника Територіального управління Державної судової адміністрації в Вінницькій області ОСОБА_37 від 27.09.2024 року № 04-28/2605, відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.3909320056.1 від 26.09.2024 року, заставу відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року у справі № 132/1654/24, у розмірі 242240грн.00коп., за ОСОБА_16 , внесла ОСОБА_38 . 
Частиною 11 статті 182 КПК України визначено, що застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
Відповідно до статті 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.
З урахуванням наведеного, запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_16 згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року у справі № 132/1654/24, до набрання вироком законної сили, необхідно залишити без змін. 
Заставу у розмірі 242240грн.00коп., внесену ОСОБА_39 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3909320056.1 від 26.09.2024 року, на відповідний депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили, слід повернути заставодавцю ОСОБА_40 . 
Речові докази та витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.
Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.
Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення – місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.
Оскільки днем підписання вироку є 05 червня 2026 року, то датою його постановлення є саме цей день.
Відповідно до положень частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_16 в строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 24 квітня 2024 року по 27 вересня 2024 року.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_16 на виконання вироку.
Запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_16 згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року у справі №132/1654/24, до набрання вироком законної сили – залишити без змін. 
Заставу у розмірі 242240грн.00коп., внесену ОСОБА_39 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3909320056.1 від 26.09.2024 року, на відповідний депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили, повернути заставодавцю ОСОБА_40 . 
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 
Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя