справа № 756/980/26
провадження № 22-ц/824/8159/2026
головуючий у суді І інстанції Шевчук А.В. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Журби С.О., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку завданого внаслідок ДТП,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 573 200 грн. матеріальної та 200 000 грн. моральної шкоди заподіяних у результаті ДТП.
Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову.
У своїй заяві ОСОБА_1 вказує, що сума позову є значною для фізичної особи, а намагання відповідача затягування розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про наміри ухилення від добровільного відшкодування шкоди. Позивачу невідомий склад майна відповідача, а тому накладення арешту на все належне ОСОБА_2 майно, на думку заявниці, є ефективним та співмірним заходом забезпечення позову.
Таким чином, з метою забезпечення реального виконання рішення суду, прийнятого судом за результатами розгляду позову ОСОБА_1 в даній справі, позивач просить суд вжити заходи забезпечення, а саме: накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_2 у межах суми позову 773 200 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про забезпечення позову, накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти ОСОБА_2 у межах 773 200 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував поведінку ОСОБА_2 в справі про адміністративне правопорушення, де остання надала неправдиві пояснення про обставини ДТП, що свідчить про намір уникнути відповідальності та потенційне відчуження майна, а також невідомість позивачу складу майна відповідачки, що робить арешт у межах суми позову єдиним ефективним заходом .
Вважає посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц є не релевантним, оскільки та справа стосувалася інших питань (не забезпечення позову в цивільній справі про шкоду від ДТП).
06 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник ОСОБА_2 - адвокат Горбачов Олег Олександрович просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні 19 травня 2026 року ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.
Крім того, апеляційним судом враховано позицію ОСОБА_2 , викладену її представником у відзиві на апеляційну скаргу. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з`явились у судове засідання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.
Судом встановлено, що у січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування 573 200 грн матеріальної та 200 000 грн моральної шкоди заподіяних у результаті ДТП. Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову.
У своїй заяві ОСОБА_1 вказує, що сума позову є значною для фізичної особи, а намагання відповідача затягування розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про наміри ухилення від добровільного відшкодування шкоди. Позивачу невідомий склад майна відповідача, а тому накладення арешту на все належне ОСОБА_2 майно, на думку заявниці, є ефективним та співмірним заходом забезпечення позову.
Таким чином, з метою забезпечення реального виконання рішення суду, прийнятого судом за результатами розгляду позову ОСОБА_1 в даній справі, позивач просить суд вжити заходи забезпечення, а саме: накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_2 у межах суми позову 773 200 грн.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено обґрунтування забезпечення, захід забезпечення позову який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості необхідні для забезпечення позову.
Подаючи до суду заяву про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать ОСОБА_2 заявником не подано відповідних відомостей про яке майно і грошові кошти йдеться, де вони знаходяться, що унеможливлює суд перевірити співмірність обраного заходу забезпечення позову.
В заяві не обґрунтовано необхідності саме таких видів забезпечення позову, причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність в цьому. В заяві не зазначено доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а обґрунтування заяви зводиться лише до припущень позивача.
За таких обставин, з огляду на зміст позовних вимог, заява позивача про забезпечення позову, в даному випадку, суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб та не може бути способом до спонукання виконання зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
За змістом ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є заява учасника справи. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення.
За наслідками розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суддя відповідно до частин 9-10 ст.153 ЦПК України може постановити ухвалу про повернення заяви заявникові, а також про вжиття заходів забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову, вказані ухвали підлягають оскарженню відповідно до статті 353 ЦПК України.
У відповідності до ч.ч.1-7ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1)причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; 2)вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3)інші відомості, потрібні для забезпечення позову. 4)захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6)пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Отже, при вирішенні питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову судом, між іншим, підлягають встановленню: наявність або відсутність спору, наявність або відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогам, співмірність заявлених позовних вимог до майна, яким заявник просив забезпечити позов.
У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України одними із видів забезпечення позову є накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
Суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
У відповідності зі ст. 151 ЦПК України суд за заявою сторін, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, подана заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування необхідності застосування такого заходу.
Зокрема, позивачем не наведено конкретних обставин та не подано доказів, які б свідчили про наявність у відповідача майна та вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна чи інше ухилення від виконання можливого рішення суду.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на практику Верховного Суду, сформовану у господарських справах, оскільки правовідносини у таких справах не є подібними до спірних правовідносин у даній цивільній справі.
Зокрема, у справах, на які посилається ОСОБА_1 , вирішено питання щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно юридичних осіб, майно яких підлягає бухгалтерському обліку, відображається на балансі підприємства та має визначену балансову вартість, що надає можливість встановити обсяг активів боржника, їх співмірність заявленим вимогам та оцінити ризики утруднення виконання рішення суду.
Натомість у даній справі спір виник між фізичними особами, а заявником не надано жодних відомостей щодо наявності у відповідача конкретного майна, його вартості, місцезнаходження або доказів вчинення дій, спрямованих на його відчуження. За таких обставин наведена апелянтом практика не може бути застосована як релевантна до спірних правовідносин.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що поведінка відповідача під час розгляду справи про адміністративне правопорушення свідчить про намір ухилитися від виконання можливого рішення суду.
Саме по собі заперечення особою своєї вини, надання пояснень щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та реалізація права на захист, не можуть розцінюватися як недобросовісна поведінка або введення суду в оману. Сторона у справі має право доводити власну правову позицію усіма не забороненими законом способами, а незгода іншої сторони із такими поясненнями не свідчить про наявність наміру ухилитися від виконання судового рішення.
Отже, наведені апелянтом обставини ґрунтуються переважно на припущеннях та суб`єктивній оцінці поведінки відповідача, що не є достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову.
Заявлене клопотання фактично зводиться до накладення арешту на все майно відповідача без належного обґрунтування необхідності такого широкого обмеження прав, що не відповідає принципу співмірності заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність інформації про майно відповідача є підставою для накладення арешту на все майно та грошові кошти відповідача, є безпідставними, оскільки саме на заявника покладається обов`язок доведення необхідності застосування заходів забезпечення позову.
Заявник у цій справі ОСОБА_1 є фахівцем в галузі права, про що повідомила в суді апеляційної інстанції, що також підтверджується інформацією із загальнодоступних джерел.
Доказів неможливості отримання інформації щодо наявності у відповідачки майна чи грошових коштів на рахунках ОСОБА_1 не надала. Зокрема, отримати інформацію з Держреєстру можна самостійно на сайті Міністерства юстиції України.  ОСОБА_1 підтвердила, що із відповідними запитами не зверталась. Також, сторона спору не позбавлена права звернення до суду із клопотаннями про здобуття доказів, чим ОСОБА_1 також не скористалась.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неправомірності посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 183/5864/17-ц, відповідно до якої достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що правовий висновок у наведеній справі є не релевантним, оскільки справа стосувалась інших питань, а саме не забезпечення позову в цивільній справі про шкоду від ДТП, колегія апеляційного суду відхиляє, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20).
Відповідно до наведеної правової позиції, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
З огляду на наведене, предметом порівняння у справі, на яку послався суд першої інстанції, та у справі, що є предметом цього спору, є не вирішення питання по суті спору у правовідносинах з відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а вирішення питання щодо доведеності підстав для забезпечення позову.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не містять посилань на нові обставини чи докази, які б спростовували правильність оскаржуваної ухвали.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2026 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба