Справа № 147/312/26 
Провадження № 1-кп/147/240/26

ВИРОК
іменем України

21 травня 2026 року     с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 , 
потерпілої    ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 12025020120000133 від 02.09.2025 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тростянчик Тростянецького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого, 

за ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 29 серпня 2025 року приблизно о 17 год. 30 хв. на площадці з асфальтобетонним рівним покриттям за адресою: АДРЕСА_2 , керуючи технічно справним навантажувачем марки «ІСВ 531-70» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія на право керування зазначеною машиною, під час руху транспортного засобу заднім ходом, діючи необережно, в порушення вимог пунктів 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, будучи не уважним, маючи об`єктивну можливість запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди, не переконався в безпеці перед початком руху заднім ходом, а саме наявності позаду транспортного засобу людей або інших перешкод, для чого у водія були відсутні будь-які перешкоди технічного характеру, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_6 , яка перебувала позаду навантажувача і могла бути виявлена з робочого місця водія через скляну частину кабіни. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, яка є наслідком кримінально-протиправних дій водія ОСОБА_4 , потерпілій ОСОБА_6 спричинені тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння, у вигляді множинних закритих переломів кісток тазу зі зміщенням і пошкодженнями з`єднань, а саме: тіла правої лонної кістки, перелому латеральної маси крижової кістки зліва, розриву лонного сімфізу, відкритого уламкового перелому обох кісток середньої третини лівої гомілки.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся та просить суворо не карати, розповів про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення. При цьому пояснив, що 29 серпня 2025 року близько 17.30 год. в селищі Тростянець на вул. Наконечного, буд. 31, керував навантажувачем марки «ІСВ 531-70» відгортав зерно на асфальтованій площадці, був неуважним та наїхав на ОСОБА_6 . Після цього одразу зупинився та надавав першу допомогу. Також зазначив, що він відшкодував потерпілій всі кошти на лікування, надавав добровільну допомогу на ЗСУ. Зазначив, що в нього на утриманні дворічна дитина, дружина перебуває в декретній відпустці. У дитини хронічна хвороба, а тому часто возить в лікарню на огляди використовуючи транспорт, а тому просить не позбавляти його права керування транспортними засобами.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення повністю доведена в ході судового розгляду дослідженими доказами. Судовий розгляд відбувався відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Допитаний під час судового засідання обвинувачений визнав свою вину у повному обсязі та повідомив суду обставини, які підтверджують пред`явлене йому обвинувачення та обставини вчинення ним кримінального правопорушення, його показання є логічними та послідовними, що свідчить про розуміння останнім вчиненого. Крім того, вважає, що під час судового розгляду в повній мірі підтвердилась правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження. При призначенні покарання слід взяти до уваги тяжкість та наслідки злочину, особу обвинуваченого. Так, згідно з довідкою-характеристикою за місцем проживання він характеризується позитивно, не перебуває на диспансерному обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, раніше несудимий, на утриманні є син 2 роки, який хворіє, перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , до військової служби не призивався та на момент вчинення кримінального правопорушення перебував в розшуку, як порушник військового обліку. Потерпіла до нього будь-яких претензій не має, про що написала відповідну заяву, оскільки він здійснював та здійснює їй допомогу щодо проведення лікування. Обставинами, які згідно з ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку та добровільне надання допомоги на потреби ЗСУ. Обставин, які згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , досудовим розслідуванням не встановлено. Вважає, що достатньою та необхідною мірою покарання для обвинуваченого, яке є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також для досягнення інших цілей, передбачених ст. 65 КК України, є покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнення його від відбування покарання з випробуванням з позбавленням права керування транспортним засобом. Тому просить: визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 роки та покласти обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України; початок відбуття іспитового строку рахувати з часу проголошення вироку; початок строку відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обчислювати з моменту набрання вироком законної сили; навантажувач телескопічний марки «JCB 531-70» реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 04.09.2025, залишити власнику; стягнути із ОСОБА_4 витрати на проведення експертиз у сумі 5348 грн 40 коп.
Захисник ОСОБА_5 зазначив, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення є неумисним, останній відшкодував завдану шкоду потерпілій, а тому при призначенні покарання просить врахувати пом`якшуючі покарання обставини – наявність на утриманні малолітньої дитини, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку та добровільне надання допомоги на потреби ЗСУ та призначити найменше покарання визначене санкцією статті та застосувати ст. 75 КК України звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком. Також зауважив, що робота ОСОБА_4 пов`язана з керуванням транспортними засобами, а тому просить не застосовувати додаткову міру покарання і не позбавляти права керування транспортними засобами.
Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що обвинувачений відшкодував їй лікування і надалі допомагає з лікуванням. Також повідомила, що немає жодних претензій до ОСОБА_4 . 
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст. 394 КПК України. 
З урахуванням думки всіх учасників процесу, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.2 ст. 286 КК України.
Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини (вчинене з необережності), обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, відшкодував завдану шкоду, потерпіла претензій немає. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку та добровільне надання допомоги на потреби ЗСУ. Відсутніь обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік. 
За приписами ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Таким чином на переконання суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується за розсудом суду з врахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням прийнятого рішення.
Вирішуючи питання щодо доцільності призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд враховує характер порушення Правил дорожнього руху України, вчиненого обвинуваченим, наслідки від цього порушення, а саме те, що обвинувачений в світлу пору доби грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, а також проявив неуважність до дорожньої обстановки та маючи об`єктивну можливість запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди, не переконався в безпеці перед початком руху заднім ходом, а саме наявності позаду транспортного засобу людей або інших перешкод, для чого у водія були відсутні будь-які перешкоди технічного характеру. Незаконні дії ОСОБА_4 , хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в порушенні Правил дорожнього руху, котрі несуть значну небезпеку та призвели до серйозних наслідків, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки право на керування транспортним засобом накладає обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. У даному випадку порушення обвинуваченим, який проявив неуважність, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися Правил дорожнього руху, призвело до порушень невід`ємних прав потерпілої ОСОБА_6 , якій спричинені тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння.
Наслідком такого порушення, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого права на керування транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання не сприятиме досягненню мети покарання. Сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_4 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не забезпечить відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак таке додаткове покарання має бути призначено в межах санкції частини статті закону про кримінальну відповідальність.
Позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами не позбавляє його джерела доходу, оскільки ОСОБА_4 не здійснює трудову діяльність, пов`язану з керуванням транспортними засобами. Водночас, суд звертає увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Відсутність претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим.
Такий висновок відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №599/1247/22.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.
Тобто умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.
Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, мету та мотив вказаного діяння, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе повністю винним у вчиненні кримінального правопорушення, раніше не судимий, розкаюється у вчиненому, добровільно відшкодував завдані збитки, добровільно надав допомогу на потреби ЗСУ, одружений, має на утриманні малолітню дитину, суд переконаний, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та його перевиховання можливе без відбування покарання, а відтак останнього необхідно звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, при цьому слід покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати. 
Відповідно до ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_4 слід стягнути на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 5348 грн 40 коп.
Згідно з ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Питання речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та признати йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. 
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді трьох років позбавлення волі з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
На підставі ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Початок перебігу іспитового строку ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 5348 грн 40 коп. (п`ять тисяч триста сорок вісім гривень 40 коп.).
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 04 вересня 2025 року на навантажувач телескопічний марки «JCB 531-70» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску.
Речовий доказ - навантажувач телескопічний марки «JCB 531-70» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який належить приватному підприємству «УКРАГРО ТТК» та знаходиться в користуванні на правах оренди у Товариства з обмеженою відповідальністю «Тростянець зерно» в особі директора ОСОБА_7 залишити користувачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Тростянець зерно» в особі директора ОСОБА_7 .
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.
Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1