ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6344/26 Справа № 180/623/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу Комунального підприємства “Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади” на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року про відмову у видачі судового наказу, у складі судді Нанічкіної Н.М., у цивільній справі № 180/623/26 за заявою Комунального підприємства “Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади” про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з управління багатоквартирного будинку, –

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року відмовлено КП «Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади» у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком з  ОСОБА_1 , на підставі ч.9 ст 165 ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно з вимогою ч.5 ст.165 ЦПК України судом через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» направлено запит щодо місця проживання (перебування) фізичної особи - боржника для визначення підсудності. За відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру, за вказаними параметрами особу не знайдено (а.с.10).
Не погодившись з такою ухвалою, КП «Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.12-17).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам. Так, скаржник вважає, що судом першої інстанції не враховано, що боржник у справі є власником квартири АДРЕСА_1 , де і споживала  ОСОБА_1 послуги заявника. Стягнення заборгованості за такі отримані і не оплачені послуги можливо здійснювати судом за правилами виключної підсудності, передбаченими ст. 30 ЦПК України, оскільки зазначена стаття процесуального законодавства передбачає подання позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, за його місцезнаходженням або основної його частини. В даній справі дану заяву належить розглядати Марганецьким міським судом Дніпропетровської області.
Крім цього скаржник наголосив, що при цьому належить враховувати вимоги ст. 317,319,322 ЦК України, де власник квартири зобов`язаний утримувати майно, що належить йому на праві власності та що не знаходиться у причинному зв`язку із місцезнаходженням особи відносно майна.
При цьому скаржник зазначає, що звертається із цією заявою саме до власника майна, а тому спір у справі відсутній та заборгованість є безспірною, що належить розглядати в наказному провадженні.
Згідно із частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Боржник ОСОБА_1 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, колегією суддів встановлено, що у березні 2026 року заявник подав до суду цю заяву на предмет видачі судового наказу з підстав наявності у ОСОБА_1 , заборгованості за послуги з правління багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , на загальну суму 4489,97 грн, а також судового збору в розмірі 332,80 грн. 
В заяві про видачу судового наказу зазначено, що між заявником та співвласниками багатоквартирного будинку укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком №40/21 від 08 лютого 2021 року, де заявник має надати послуги також будинку АДРЕСА_2 .
Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на ім`я якої відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та за період з 01 квітня 2023 року по 31 березня 2026 року заборгованість у власника квартири складає за цей період 4489,97 грн.
В той же час, судом першої інстанції встановлено, що згідно з вимогою ч.5 ст.165 ЦПК України судом через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» направлено запит щодо місця проживання (перебування) фізичної особи - боржника для визначення підсудності. За відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру, за вказаними параметрами особу не знайдено
Ухвалюючи про відмову у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання багатоповерхового будинку, суд першої інстанції вірно зазначив, що отримані дані не дають можливості встановити зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_1 , а тому, в силу ч. 9 ст. 165 ЦПК України, належить відмовити у видачі судового наказу. 
З таким висновком суду та обставинами справи колегія суддів повністю погоджується.
Так, заявник КП «Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, тобто, в наказному провадженні, яке є особливим спрощеним видом цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.
Захист права у наказному провадженні може мати місце за наявності безспірної вимоги стягувача, що підтверджується належно оформленими письмовими документами. У такому випадку немає потреби порушувати процесуально складне та тривале за часом позовне провадження, достатньо короткого та спрощеного наказного провадження, що відповідає інтересам як кредитора (стягувача), так і суду.
Інститут наказного провадження відповідає міжнародним принципам здійснення справедливого та ефективного правосуддя і забезпечення прав людини. Зокрема, у Рекомендації № R (81) 7 від 14 травня 1981 р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя та Рекомендації № R (84) 5 від 28 лютого 1984 р. щодо принципів цивільного судочинства з метою вдосконалення судової системи визначено, що для справ, пов`язаних з безспірним правом, повинні бути передбачені спеціальні правила для прискорення розгляду справи.
Наказне провадження є ефективним засобом вирішення безспірних справ. Розгляд справ у наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ЦПК, що зумовлено його специфікою порівняно з позовним та окремим провадженнями (відповідно розд. ІІІ та IV цього Кодексу).
Наказне провадження — це особливий порядок судового розгляду окремих категорій справ. Його метою є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано. Тому порядок розгляду справи про видачу судового наказу є менш тривалим в часі та простішим з організаційної точки зору, адже він не потребує виклику сторін, проведення відкритого судового засідання з усіма відповідними процесуальними діями.
Положення ст. 162 ЦПК України є спеціальною нормою для визначення підсудності розгляду справ цієї категорії, де наявна відсилка до норм, які регулюють загальні правила підсудності.
Підсудність - це розмежування повноважень судів щодо розгляду справ. Визначити підсудність означає вказати, яки?й суд буде розглядати дану справу. 
Загальна підсудність визначається місцем проживання відповідача. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням (ст.27 ЦПК). 
Доводи скаржника щодо неврахування правил виключної підсудності, передбаченої ч.1 ст. 30 ЦПК України у цій справі колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначене норма процесуального законодавства не регулює визначення підсудності в наказному провадженні, а положення ст. 162 ЦПК України не мають відсилання до цієї норми процесуального Закону.
Наведені скаржником приклади судової практики щодо застосування ч.1 ст. 30 ЦПК України у справах про стягнення житлово-комунальних послуг є безпідставними, оскільки у справах, на які посилається скаржник, розгляд порушено в порядку позовного провадження, що не є тотожним з наказним провадженням.
Колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано норми ст. 165 ЦПК України, які регулюють питання визначення відповідної підсудності розгляду заяв про видачу судового наказу, як безспірного.
Також доводи скаржника щодо помилкового застосування судом ч.9 ст. 165 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги, адже саме цю норму належить застосовувати при вирішенні питання можливості чи неможливості відкриття провадження у наказному провадженні з вирішення безспірного питання про стягнення послуг з утримання багатоквартирного будинку, та після отримання відповіді на запит суду щодо встановлення місця реєстрації боржника, як це вірно здійснив суд першої інстанції. 
Крім цього, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про застосування та з`ясування питання власності боржника, де остання має заборгованість, адже зазначене буде суперечити інституту наказного провадження. Ці обставини, на вимогу учасників справи, притаманні з`ясуванню виключно у порядку позовного провадження.
Всі інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин, чому дана належна правова оцінка, і незгоди з висновками суду першої інстанції, тому підстави для застосування колегією суддів положень ст. 379 ЦПК України відсутні.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без порушень норм процесуального права, тому вона підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади” - залишити без задоволення.
Ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2026 року про відмову у видачі судового наказу — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складений 22 червня 2026 року.  

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров