28.05.2026 Провадження по справі № 2/940/355/26 
Справа № 940/336/26

РІШЕННЯ
Іменем України

28 травня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 47071 грн. 47 коп.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.05.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.03.2023 у справі №361/6250/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Броварського районного суду Київської області від 27.02.2025 у справі №940/517/23 стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на користь сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 травня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. 
На підставі рішення Броварського районного суду Київської області від 27.02.2025 у справі №940/517/23 Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 78694419 від 24.07.2025 щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина ОСОБА_3 .
16.01.2026, діючи в інтересах ОСОБА_1 та на виконання умов договору про надання правової допомоги №14/01/26 від 14.01.2026, адвокатське бюро «Євгена Бойка» звернулося до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із адвокатським запитом з метою отримання відомостей, зокрема: 1) надання довідки про детальний розрахунок нарахування аліментів, виконавчого збору, штрафів за виконавчим провадженням №78694419 від 24.07.2025 року; 2) надання відомостей про детальний розрахунок заборгованості її формування в хронологічному порядку зі сплати аліментів за виконавчим провадженням №78694419 від 24.07.2025. 
11.02.2026 у відповіді на адвокатський запит Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зазначено, що 24.07.2024 державним виконавцем відкрито виконавче провадження та винесено постанову про стягнення витрат. Виконавцем були направлені запити до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби та МВС щодо доходів і наявності транспортних засобів боржника. Також було надіслано постанову про арешт коштів боржника. Боржника внесено до Єдиного реєстру боржників і винесено постанову про звернення стягнення на кошти на його рахунках. Таким чином, із наданої відповіді, вбачається, що остання сума, фактично стягнута державним виконавцем та перерахована стягувачу, становить 40612,78 грн. 
Водночас вказано, що станом на дату подання даної позовної заяви, відповідач систематично ухиляється від сплати аліментів на користь малолітнього ОСОБА_3 , унаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за сплатою аліментів у розмірі 47071,47 грн. Таким чином, через систематичну несплату аліментів та накопичення значної суми заборгованості, позивачка звернулась до суду з позовною заявою про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , загальний розмір якої за період з травня 2023 по січень 2026 становить 78465,53 грн.
Однак, враховуючи норму ч. 1 ст. 196 СК, згідно з якою стягненню пені підлягає не більше 100% самої заборгованості, розмір пені за 32 місяці та 30 днів по сплаті аліментів складає 47071,47 грн, який позивачка просить стягнути з відповідача. 
Крім того зазначено, що відповідач не має на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, хронічних захворювань, які б перешкоджали йому виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини, не має. Натепер ОСОБА_2 є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України та безпосередньо проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 25.02.2026 відкрито провадження в справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
15.04.2026 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тарасенко І.В. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачці у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи, що сторона відповідача вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню, а в альтернативному випадку - такими, що підлягають суттєвому зменшенню, з огляду на те, що позовна заява не містить достатніх правових і фактичних підстав для її задоволення, оскільки: 1) позивачкою не доведено вину відповідача у виникненні заборгованості; 2) позов ґрунтується на неактуальному та неповному розрахунку заборгованості; 3) не враховано, що відповідач є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , а з його грошового забезпечення вже здійснюються відрахування; 4) згідно із звітом про здійснення відрахування та виплати, залишок боргу станом на січень 2026 року становив 9426 грн 25 коп., що свідчить про істотну невідповідність між фактичним станом розрахунків та даними, покладеними в основу позову; 5) розрахунок пені не є належним, повним і безспірним доказом; 6) витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн є завищеними та неспівмірними.
Водночас, розмір витрат на правничу допомогу у розміру 20000,00 грн, представник відповідача вважає завищеним та належним чином не обґрунтованим (а. с. 84-97).
20.04.2026 представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бойко Є.В. надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що представником відповідача було порушено вимоги ЦПК щодо надсилання відзиву на позовну заяву, оскільки до відзиву не надано жодних доказів, які вказують про відправлення саме позивачці копії відзиву на позовну заяву. Також, враховуючи відсутність належних доказів дотримання строків, встановлених судом, а також недоведеність поважності причин їх пропуску, поданий відзив не може вважатися таким, що поданий у відповідності до вимог процесуального закону, і не підлягає врахуванню судом при вирішенні справи, тому представник позивачки вважає, що справа підлягає розгляду судом за наявними матеріалами, без урахування доводів, викладених у відзиві відповідача.
Крім того зазначено, що за відсутності спростування презумпції вини боржника та з огляду на підтверджені матеріалами справи обставини, доводи представника відповідача є необґрунтованими, декларативними та такими, що не підтверджуються жодними доказами. 
Водночас доводи відповідача щодо нібито «актуальнішого» розрахунку заборгованості, наданого військовою частиною, представник позивачки вважає необґрунтованими з огляду на те, що довідка або звіт військової частини не є документом, що самостійно встановлює чи підтверджує розмір заборгованості за аліментами. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», визначення розміру заборгованості належить до компетенції органів державної виконавчої служби або приватного виконавця в межах виконавчого провадження. Військова частина, здійснюючи відрахування із доходів боржника, може вести облік таких відрахувань, однак її документи мають лише інформаційний характер і не можуть вважатися належним доказом розміру заборгованості без підтвердження з боку органу виконавчої служби. Поряд з цим, сам по собі факт здійснення відрахувань із грошового забезпечення відповідача не свідчить про належне та повне виконання аліментного обов`язку. Відрахування можуть проводитися нерегулярно, у неповному обсязі або з порушенням строків, що, у свою чергу, не виключає наявності заборгованості та підстав для нарахування пені. 
Крім того зазначено, що наданий позивачем розрахунок є не власною вигадкою, а відображенням правового висновку Верховного суду у справі № 333/6020/16. Усі платежі, періоди прострочення та законні обмеження були враховані. Відповідач, критикуючи розрахунок, не надав суду власного розрахунку, підтвердженого довідкою виконавчої служби, а його його аргументи спрямовані виключно на уникнення відповідальності за несплату аліментів.
До того ж представник позивачки зауважує, що зміна розміру заборгованості на момент розгляду справи не впливає на правомірність нарахування пені за попередні періоди прострочення. Пеня має самостійний характер і обчислюється виходячи з факту прострочення у відповідні періоди, а не виключно з актуального стану заборгованості на день розгляду справи, тому посилання відповідача на менший розмір боргу станом на дату розгляду не спростовує правильності здійсненого розрахунку.
Зрештою, представник позивачки вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідачка у повному обсязі, оскільки вони є документально підтверджені (а. с. 100-115).
15.05.2026 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тарасенко І.В. надіслав до суду клопотання, в якому просить: 1) долучити до матеріалів справи докази, а саме: звіт військової частини НОМЕР_2 про здійснення відрахувань та виплат із грошового забезпечення ОСОБА_2 ; відповідь Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на адвокатський запит адвоката Тарасенка І.В.; 2) визнати зазначені докази належними та допустимими доказами у справі, які підтверджують відсутність у ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів; 3) закрити провадження у справі № 940/336/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору. 4) у разі якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, врахувати подані докази при вирішенні справи по суті як такі, що спростовують наявність правових та фактичних підстав для задоволення позову (а. с. 153-157).
20.05.2026 представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бойко Є.В. надіслав до суду заперечення на клопотання про долучення доказів та закриття провадження, в яких просить відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про долучення доказів та закриття провадження у справі, вказуючи, що до клопотання представником відповідача не додано належного та допустимого доказу, що може підтверджувати надсилання копій доказів саме позивачці, а також вважає, що клопотання фактично ґрунтується на поданні доказів із пропуском встановленого процесуального строку, без належного звернення із заявою про його поновлення та без наведення об`єктивних, належних і поважних причин такого пропуску. Водночас зазначено, що посилання відповідача на п. 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України є безпідставним, оскільки спірні правовідносини між сторонами не припинилися, а предмет спору продовжує існувати (а. с. 176-189).
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.05.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.03.2023 у справі №361/6250/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 31-33).
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 27).
Рішенням Броварського районного суду Київської області від 27.02.2025 у справі № 940/517/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 травня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття (а. с. 34-35). 
Згідно відповіді, наданої 02.02.2026 № 12016 Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України адвокатському бюро «Євгена Бойка», на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №78694419, виконавчий лист № 940/517/23, виданий 07.07.2025 Броварським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. 24.07.2024 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та стягнення витрат, сформовані запити до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України, Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів. 02.12.2025 державним виконавцем виставлено платіжні інструкції на примусове списання коштів з рахунків - стягнута сума в розмірі 40612,78 грн була перерахована стягувачу. Згідно відомостей боржника, ОСОБА_2 отримує дохід В/Ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , тому 29.01.2026 було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. У зв`язку з надходженням додаткових даних стосовно сплачених сум аліментів на користь стягувача на утримання неповнолітньої дитини, державним виконавцем було сформовано оновлений розрахунок заборгованості по аліментах з урахуванням отриманих сум з усіх доходів боржника, згідно якого заборгованість по аліментах станом на 02.02.2026 складає 47071,47 грн (а. с. 44-45).
Із розрахунку заборгованості ВП78694419, наданого Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України встановлено, що відповідач ОСОБА_2 станом на 02.02.2026 має заборгованість по сплаті аліментів за період з травня 2023 по січень 2026 у розмірі 47071,47 грн (а. с. 46). 
Згідно з розрахунком пені за прострочення сплати аліментів за період з травня 2023 по січень 2026, зазначеного у позовній заяві, загальний розмір неустойки за вказаний період становить 78465,53 грн (а. с. 6-8).
Водночас, враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, позивака просить стягнути неустойку за вказаний період у розмірі 47071,47 грн, тобто не більше 100 % самої заборгованості.
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16.03.2020 року у справі № 316/639/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 статті 263 ЦПК України).
У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі рішення Броварського районного суду Київської області від 27.02.2025 у справі № 940/517/23 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 травня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за період з травня 2023 по січень 2026 відповідач належним чином не виконував свого обов`язку щодо утримання дитини, а саме щодо сплати аліментів, внаслідок чого станом на 02.02.2026 виникла заборгованість по аліментах у розмірі 47071,47 грн. 
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
У суду відсутні сумніви щодо наданого позивачем на підтвердження зазначеного розміру заборгованості по аліментах розрахунку заборгованості по аліментах, оскільки цей документ сформований державним виконавцем у межах виконавчого провадження та містить, зокрема, щомісячні суми аліментів, які підлягають стягненню, сплачені суми боржником, сукупний розмір заборгованості. 
Водночас необхідно зауважити, що наданим представником відповідача розрахунок заборгованості Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України станом на квітень 2026 року також підтверджено наявність заборгованості по аліментах станом на січень 2026 у розмірі 47849,97 грн (а. с. 165).
За таких обставин встановлено, що за період з травня 2023 по січень 2026 року та на момент звернення до суду існувала підтверджена заборгованість зі сплати аліментів. 
Водночас доказів, які б спростовували правильність розрахунку заборгованості за аліментами, стороною відповідача не надано.
Разом з тим, суд критично оцінює доданий представником відповідача до відзиву на позовну заяву звіт про здійсненні відрахування та виплати військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) щодо ОСОБА_2 від 02.04.2026 за №82, згідно з яким залишок боргу станом на січень 2026 року становить 9426 грн 25 коп., оскільки останній не є документом, що самостійно встановлює чи підтверджує розмір заборгованості за аліментами, а лише підтверджує суми фактично здійснених відрахувань та виплат. 
Крім того, відповідно до п. 4 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5 ) (зі змінами) контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувача шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт.
За таких обставин, військова частина, здійснюючи відрахування із доходів боржника, може вести облік таких відрахувань, однак її документи не мають визначального значення для обрахунку розміру заборгованості без підтвердження з боку органу виконавчої служби.
До того ж, сам по собі факт здійснення відрахувань із грошового забезпечення відповідача не свідчить про належне та повне виконання аліментного обов`язку. 
Отже, з огляду на зазначене, позивачкою доведено факт існування заборгованості за аліментами, яка виникла саме внаслідок неналежного виконання відповідачем свого обов`язку щодо утримання дитини. 
Натомість, відповідачем фактично не спростовано доводи позивачки та не доведено відсутності або іншого розміру заборгованості за період з травня 2023 року по січень 2026 року. 
Зрештою, твердження сторони відповідача щодо «застарілого» або «проміжного характеру» розрахунку заборгованості не спростовують того факту, що на момент звернення до суду заборгованість за аліментами існувала та була офіційно підтверджена відповідними документами державної виконавчої служби. Більш того, подальше погашення заборгованості за аліментами вже в ході судового розгляду не нівелює факту допущеного порушення та не може бути підставою для уникнення відповідачем встановленої законом відповідальності. 
Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачкою вини відповідача у виникненні заборгованості за аліментами, з огляду на наступне.
Так, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 
У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. 
Тобто, відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. 
Однак, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність його вини у виникненні прострочення або існування об`єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів.
Твердження представника відповідача про те, що наявність виконавчого провадження та здійснення утримань із доходу відповідача свідчить про відсутність його вини є безпідставними, оскільки примусове виконання рішення суду не є доказом належного виконання зобов`язання. 
Водночас, посилання відповідача на можливі затримки у роботі органів ДВС, фінансових служб чи військової частини є припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідач не надав жодного документа, який би свідчив про наявність об`єктивних та непереборних обставин, що унеможливлювали своєчасне виконання зобов`язання щодо сплати аліментів за вказаний період.
Поряд з цим, навіть за умови існування певних затримок у межах виконавчого провадження чи фінансових процедур, відповідачем не доведено, що він вживав будь-яких заходів для контролю за належним та своєчасним перерахуванням коштів, звертався до відповідних органів із метою усунення можливих порушень або здійснював додаткові добровільні платежі для недопущення виникнення заборгованості. 
Крім того, сам факт часткових утримань не спростовує наявність заборгованості та прострочення, а лише підтверджує, що зобов`язання виконувалось неналежним чином та несвоєчасно. Неповне або несвоєчасне виконання зобов`язання не звільняє від відповідальності, передбаченої ст. 196 СК України.
До того ж, чинне законодавство не позбавляє відповідача можливості здійснювати добровільну сплату аліментів незалежно від наявності виконавчого провадження. Однак, відповідачем не надано жодних доказів регулярної та своєчасної добровільної сплати аліментів, що свідчить про наявність вини у виникненні заборгованості за аліментами.
Також варто зазначити, що проходження військової служби відповідачем саме по собі не є підставою для його звільнення від відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів. 
За таких обставин, відповідачем не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
Отже, судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, що останнім не спростовано, тому позивачка має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, передбаченої статтею 196 СК України.
Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 333/6020/16-ц зроблено висновок, що «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець установив розмір пені 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 % ».
Так, судом встановлено, що здійснений у позовній заяві розрахунок неустойки (пені) є належним та допустимим доказом, оскільки методика розрахунку пені за прострочення сплати аліментів у ньому відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16. 
Однак, оскільки розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з травня 2023 по січень 2026 становить 78465,53 грн, що перевищує сукупний розмір заборгованості у розмірі 47071,47 грн, у зв`язку з чим сума, яку позивачка заявляє до стягнення, становить 47071,47 грн, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 196 СК України та не перевищує 100 відсотків заборгованості. 
Водночас, твердження представника відповідача про те, що сума пені розрахована на підставі одностороннього арифметичного підходу, який не враховує реальної динаміки виконання рішення суду, суд не бере до уваги, оскільки стороною позивачки здійснено розрахунок відповідно до вимог ч.1 ст. 196 СК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких пеня обчислюється окремо за кожним простроченим щомісячним платежем із урахуванням кількості днів прострочення та суми фактичної заборгованості. Зокрема, позивачем зазначено момент початку перебігу прострочення - з першого дня місяця, наступного за тим, у якому аліменти мали бути сплачені, а також принцип припинення нарахування - до дня фактичної сплати або ухвалення судового рішення. Відтак, алгоритм розрахунку пені є зрозумілим та таким, що відповідає усталеній судовій практиці.
Крім того, посилання відповідача на відсутність даних щодо фактичних оплат також не можуть бути підставою для відхилення наданого позивачкою розрахунку пені. Саме відповідач, як платник аліментів, зобов`язаний довести належне виконання свого обов`язку та надати докази здійснених платежів, їх дат і розміру. У разі ненадання таких доказів суд обґрунтовано виходить із наявних у справі даних про заборгованість. 
Водночас, твердження про необхідність врахування актуальних даних про відрахування із доходу військовослужбовця не заслуговують на увагу, оскільки такі відрахування, якщо вони мали місце, повинні підтверджуватися належними доказами та враховуватися державним виконавцем при визначенні заборгованості. За відсутності належних підтверджень їх здійснення, такі припущення не можуть впливати на правильність розрахунку пені. 
З огляду на викладене, розрахунок пені, зазначений позивачкою у позовній заяві, відповідає вимогам закону, є логічним, послідовним та здійснений на підставі вже існуючої заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи.
Водночас необхідно зазначити, що зміна розміру заборгованості на дату розгляду справи не впливає на правомірність нарахування пені за попередні періоди прострочення. Пеня має самостійний характер і обчислюється виходячи з факту прострочення у відповідні періоди, а не виключно з актуального стану заборгованості на день розгляду справи. Тому, посилання відповідача на інший розмір боргу станом на дату розгляду не спростовує правильності здійсненого розрахунку.
Зрештою, матеріали справи не містять жодних доказів, що спростовують правильність розрахунку пені, поданого позивачкою. 
Разом з тим, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки фактичне погашення відповідачем заборгованості зі сплати аліментів вже після звернення позивачки до суду не свідчить про відсутність предмета спору, оскільки предметом позову у цій справі є не стягнення самої заборгованості, а застосування передбаченої законом відповідальності за несвоєчасне виконання обов`язку щодо сплати аліментів, тобто неустойки (пені). 
Пеня є самостійним видом цивільно-правової відповідальності, яка виникає у зв`язку з допущеним простроченням виконання зобов`язання та підлягає нарахуванню за весь період існування заборгованості незалежно від її подальшого погашення. 
Отже, відсутність заборгованості станом на дату розгляду справи не спростовує встановленого факту її існування у період з травня 2023 по січень 2026 та не усуває правових наслідків допущеного відповідачем порушення. Навпаки, сам факт подальшого погашення заборгованості підтверджує, що така заборгованість фактично існувала. 
Отже, посилання представника відповідача на п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є безпідставними, оскільки спірні правовідносини між сторонами не припинилися, а предмет спору продовжує існувати. 
Щодо доводів представника позивачки про порушення представником відповідача вимог ЦПК України щодо надсилання копій документів та доказів позивачці та пропущення строку на подання доказів, суд зауважує, що застосовуючи процесуальні норми суд має керуватися принципом розумності відповідно до якого застосування цих норм має бути спрямованим на досягнення легітимної мети, уникаючи надмірного формалізму, що може порушувати право особи на доступ до суду.
Більш того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", №47273/99, пункти 50-51, 69, та "Walchli v. France", №35787/03, пункт 29).
Одночасно, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» заява №23805/94, рішення від 04 грудня 1995 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», заява №28090/95, пункт 45).
Тобто, при застосуванні процесуальних норм належить уникати надмірного формалізму, що може призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.
Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивачки неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 47071,47 грн. 
Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо  розподілу між сторонами судових витрат. 
Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, суд зазначає таке.
Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:додаткову угоду до договору № 14/01/26 про надання правової допомоги від 14.01.2026, укладену між адвокатським бюро «Євгена Бойка» та ОСОБА_1 ; акт наданих послуг від 29.01.2026; ордер на надання правничої допомоги від 24.02.2026; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Крім того, у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Також, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас, суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ, висновки Верховного Суду, проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом юридичних послуг та виконаних робіт у зазначеній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог, на переконання суду, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень є завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності їхнього розміру з огляду на обставини справи. 
Відтак, з огляду на викладене, зважаючи на критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, враховуючи характер виконаної адвокатським бюро роботи, складність та категорію справи, розгляд якої здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд дійшов висновку, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 5000,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.
Керуючись статтею 51 Конституції України, статтями 7, 141, 155, 181, 195, 196 СК України, статтями 10, 12, 13, 81, 89, 141, 264, 276, 354 ЦПК України, суд 

вирішив:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 47071 (сорок сім тисяч сімдесят одна) гривня 47 копійок та понесені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок на рахунок UA908999980313111256000026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП).
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного рішення суду: 01 червня 2026 року. 

Суддя           С.В.МАНДЗЮК