ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9256/25
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1395/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»
відповідач ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (письмове провадження) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року (суддя – Кухта В.О., місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі – ТОВ «Юніт Капітал») через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 у розмірі 13597,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10.02.2021р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і  ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» було укладено вказаний кредитний договір на суму 5500,00 грн у електронній формі, підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора, а до погодження заявки на кредитування позикодавець верифікував особу позичальника та належність йому платіжної картки. За умовами даного договору товариство перерахувало відповідачу на його платіжну картку обумовлену суму грошових коштів, цим самим виконавши свої фінансові зобов`язання, а відповідач повинен був повернути кредит, сплатити відсотки за його користування в порядку та строки, визначені договором. Однак відповідач свої кредитні зобов`язання за даним договором належним чином та своєчасно не виконав, у зв`язку з чим допустив прострочену заборгованість, яка на дату подання позовної заяви становить 13597,00 грн, з яких: 5500,00 грн борг – за тілом кредиту, 8097,00 грн – борг за несплаченими відсотками за користування кредитом, 0,00 грн – борг за штрафними санкціями. У подальшому за договорами факторингу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс», а те ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а те ТОВ «Юніт Капітал», як новому кредитору, право вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі, в тому числі й до ОСОБА_1 . Тому вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.
Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року в задоволенні позову ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ТОВ «Юніт Капітал» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 у розмірі 13597,00 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 19056,00 грн, з яких: судовий збір – 6056,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу – 13000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, встановивши існування між сторонами кредитних правовідносин згідно укладеного електронного кредитного договору від 10.02.2021 та наявність зобов`язань, що виникли на його підставі, установивши факт укладення договорів факторингу разом із відповідними додатковими угодами, а також факт переходу права вимоги відповідно до реєстрів, проте відмовив у задоволенні позову з мотивів нібито недоведення переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором на першому етапі від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги є похідними, у зв`язку з чим останній кредитор ТОВ «Юніт Капітал» не має права вимагати від відповідача оплати кредитної заборгованості.
Вважаючи такий висновок суду помилковим, скаржник зазначає, що договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» з подальшими додатковими угодами до нього є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом тривалого часу, а саме 28.11.2018 - 31.12.2024. Тому право вимоги до відповідача перейшло від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» 06.04.2021 під час підписання відповідного реєстру прав вимоги №128 до договору факторингу, тобто відступлення права вимоги здійснювалось не щодо майбутніх чи умовних зобов`язань, а дійсного та чинного на той момент зобов`язання відповідача перед первісним кредитором. 
Звертає увагу на суперечливість позиції суду першої інстанції, який одночасно встановив перехід права вимоги на кожному етапі факторингового ланцюга, проте ствердив, що право вимоги стосовно ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло. При цьому, судом не враховано правову природу договору факторингу, зокрема що всі укладені договори факторингу пов`язують перехід права вимоги саме з фактом підписання між сторонами реєстру прав вимог.
Апелянт стверджує, що ним надано належні документи на підтвердження послідовності, безперервності й законності переходу прав вимоги на всіх його етапах, посилаючись на положення національного законодавства України, що регламентують факторингові правовідносини, та висновки Верховного Суду, згідно яких за спірними договорами факторингу до позивача могли перейти права вимоги за кредитним договором, які виникли після укладення договорів факторингу, зокрема викладені в постанові від 07.01.2026 у справі №727/2790/25. Одночасно вказує на безпідставність посилань суду першої інстанції на іншу практику касаційного суду, яка не є повністю подібною, а тому не може застосовуватись у даній справі.
Відповідач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про відкриття апеляційного провадження у справі, відзиву на апеляційну скаргу не подав, що за змістом положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
10 лютого 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитодавець) і ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Договір №677373462, за умовами якого товариство зобов`язувалось надати позичальнику кредит на суму 5500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник повинен повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі та додатках до нього й Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»,текст яких розміщений на сайті товариства www.moneyveo.ua (п. 1.1); кредит надається строком на 21 день від дати отримання кредиту позичальником («Дисконтний період») (п. 1.2); сторони погодили, що встановлений в п. 1.2 договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду. Застосування позичальником зазначеного права продовження загального строку дисконтного періоду можливе до закінчення дисконтного періоду, а також під час пільгового періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду, на умовах описаних у цьому пункті необмежена (п. 1.3); за користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку визначеного в п. 1.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 620,50% річних, що становить 1,70% від суми кредиту за кожний день користування ним (п. 1.4.1), за умови продовження дисконтного періоду, на умовах п. 1.3 договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.2 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 620,50% річних, що становить 1,70% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.4.2), у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п. 1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50% річних, що становить 1,70% в день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку ст. 212 ЦК України сторони домовилися, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3 цього договору. Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно за умови, якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,70% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту договору (пункт 1.4.3); зобов`язання з повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду: з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50% річних, що становить 2,30% від суми кредиту за кожен день користування ним (пункт 1.7.2); невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано Позичальнику, до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті Кредитодавця: www.moneyveo.ua. (п. 4.1); строк дії договору обчислюється із моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту визначеного в п. 1.2 Договору. Строк дії договору може бути продовжено із урахуванням умов продовження строку надання кредиту передбачених п. 1.3 та п. 1.7 договору. У будь якому разі зобов`язання, що виникли під час дій договору діють до повного їх виконання (п. 4.2). Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п. 1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 4.3). Додатком №1 до договору є Графік розрахунків (а.с. 14-16).
Даний кредитний договір підписаний уповноваженою особою кредитодавця кваліфікованим електронним підписом та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV3Х25М, що підтверджується довідкою щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 12.09.2023 (а.с. 30).
У матеріалах справи наявні також заявка на отримання грошових коштів в кредит від 10.02.2021, Паспорт споживчого кредиту, Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у редакції з 01.12.2020, які не підписані ОСОБА_1 (а.с. 13, 17-22, 23).
Згідно копії платіжного доручення від 10.02.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало ОСОБА_1 на платіжну картку № НОМЕР_1 кошти в сумі 5500,00 грн, призначення платежу - згідно договору №677373462 від 10.02.2021 (а.с. 37), що підтверджується інформацією АТ КБ «ПриватБанк» із випискою по рахунку від 01.12.2025р. про емітування ОСОБА_1 банківської картки № НОМЕР_2 та зарахування на неї 10.02.2021р. коштів у сумі 5500,00 грн (а.с. 121-127),і узгоджується з довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про здійснення зазначеної платіжної операції про переказ грошей (а.с. 39).
Відповідно до складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 станом на 06 квітня 2021 року в ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 11589,50 грн, з яких: 5500,00 грн – борг за тілом кредиту, 6089,50 грн – борг за процентами (а.с. 83).
28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно з п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, зазначених указаним договором (а.с. 46-49).
Право вимоги – означає всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (п. 1.3). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (п. 4.1).
Строк дії договору факторингу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності) та закінчується 28 листопада 2019 року, але в будь якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором (п. 8.1, 8.2).
28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року (а.с. 51 зворот).
31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої текст договору факторингу №28/1118-01 викладено у новій редакції (а.с. 52-55). Зокрема, у п. 4.1 встановлено, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. Строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року (п. 8.2).
31 грудня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №27 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2022 року (а.с. 57).
31 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №31 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, за умовами якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2023 року (а.с. 57 зворот).
31 грудня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №32 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2024 року (а.с. 58).
06 квітня 2021 року між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» підписано реєстр прав вимоги №128 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, у витягу з якого зазначено, що боржником є ОСОБА_1 за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 на загальну суму 11589,50 грн, з яких: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) – 5500,00 грн, заборгованість по відсотках – 6089,50 грн (а.с. 59-60).
06 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» підписано протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог згідно реєстру прав вимог №128 від 06.04.2021, у якому сторони на виконання договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року підтверджують погоджену дату відступлення (передачі) прав вимоги, визначених у реєстрі, - 06.04.2021, кількість боржників - 3551 осіб, загальну суму переданої за реєстром заборгованості – 47401286,09 (а.с. 61 зворот).
31 грудня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2021р. зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги №128 від 06.04.2021 за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року (а.с. 61).
05 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (фактор) і ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт) укладено договір факторингу №05/0820-01, згідно п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 62-64).
Згідно з проведеним ТОВ «Таліон Плюс» та наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 станом на 31 серпня 2023 року в ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 13597,00 грн, з яких: 5500,00 грн – борг за тілом кредиту, 8097,00 грн – борг за процентами (а.с. 84).
31 серпня 2023 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Таліон Плюс» підписано реєстр прав вимоги №11, у витягу з якого зазначено боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 на загальну суму 13597,00 грн, з яких: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) – 5500,00 грн, заборгованість по відсотках – 8097,00 грн (а.с. 68-69).
Відповідно до копії платіжної інструкції №4586 від 31 серпня 2023 року (а.с. 70 зворот) ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» сплатило ТОВ «Таліон Плюс» 2470667,26 грн за відступлення права вимоги згідно реєстру прав вимоги №11 від 31.08.2023р. та договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 р. 
04 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» (фактор) і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, згідно п. 1.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною Договору (а.с. 71-74).
04 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року (додаток №2), відповідно до якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників у кількості 13254 осіб, загальна сума заборгованості 436087297,67 грн (а.с. 78).
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року (додаток №1), підписаному 04 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», зазначено боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 на загальну суму 13597,00 грн, з яких: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) – 5500,00 грн, заборгованість по відсотках – 8097,00 грн (а.с. 76-77).
Згідно платіжних інструкцій №483 від 25.06.2025, №467 від 10.06.2025, №468 від 10.06.2025, №469 від 11.06.2025, №470 від 11.06.2025, №478 від 19.06.2025, №479 від 19.06.2025 (а.с. 79-82) ТОВ «Юніт Капітал» перерахувало ТОВ «Онлайн Фінанс» кошти в загальній сумі 6810635,54 грн, як оплату за відступлення прав вимоги за договором факторингу №04/06/25 від 04.06.2025р. 
Відповідно до наданої ТОВ «Юніт Капітал» виписки з особового рахунку за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 року стосовно ОСОБА_1 зазначено, що її заборгованість перед товариством станом на 25.06.2025 складає 13597 грн з яких: 5500,00 грн – прострочений борг за сумою кредиту, 8097,00 грн – прострочений борг за процентами, 0,00 грн – строковий борг за сумою кредиту, 0,00 грн – строковий борг за процентами, 0,00 грн – борг за штрафними санкціями (а.с. 85).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором (договором позики) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1).У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал», суд першої інстанції виходив з того, що за кредитним договором №677373462 від 10.02.2021, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , позивач не надав доказів набуття ним права вимоги до відповідача. Суд зазначив, що вказаний кредитний договір між сторонами укладено 10.02.2021 р., тобто по хронології майже через 2,5 роки після укладення 28.11.2018р. договору факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», коли ще боргові зобов`язання ОСОБА_1 , зазначені в реєстрі прав вимоги №128 від 06.04.2021 ще не існували. Право майбутньої вимоги на момент укладення договору мало бути визначеним, тоді як жодної індивідуалізованої вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо  ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018р. не було, та сторони не могли передбачити, що 10.02.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» буде укладено кредитний договір з відповідачем. Тому суд першої інстанції вважав, що оскільки ТОВ «Таліон Плюс» не набуло права вимоги до  ОСОБА_1 як боржника у зобов`язанні, то таке право не могло бути передане цим товариством за наступними договорами факторингу, зокрема й останньому кредитору-позивачу.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст. 517 ЦК України).
Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Отже, за договором факторингу допускається відступлення наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: наявної вимоги – строк платежу; майбутньої вимоги – момент виникнення.
Наявна вимога – це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав. До наявних вимог відносяться й «недозрілі» грошові вимоги – різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу.
Майбутня вимога – це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому, тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу.
У договорі факторингу має бути індивідуалізоване право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги повинні бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного – кредитора, так і пасивного – боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки).
Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом. 
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі №727/2790/25 (провадження №61-13862св25). 
Велика Палата Верховного суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Тобто за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19 (910/13492/21) зазначено, що право вимоги, яка відступається (продається), може мати так звану номінальну вартість та реальну вартість. Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення. Реальна вартість права вимоги, як і будь-якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, а саме попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема, через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а в процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення. Реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від низки обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.
Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18).
Водночас підставою зміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у цьому випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі №911/3185/20, від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17).
Отже, підтвердження оплати за договорами факторингу на кожному етапі відступлення права вимоги входить до предмета доказування (наявність у ТОВ «Юніт Капітал» права вимоги) у цій справі, а обов`язок надати докази на підтвердження заявлених вимог покладено на позивача.
Зважаючи на вищенаведені норми права, правові висновки касаційного суду та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ТОВ «Юніт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ТОВ «Юніт Капітал» указувало на те, що надало належні й достатні докази переходу прав вимоги до відповідача за договорами факторингу на кожному з етапів факторингового ланцюга: від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача.
Водночас такі твердження апелянта є безпідставними й не ґрунтуються на матеріалах справи, в яких містяться лише належні й достатні докази переходу прав вимоги за договорами факторингу, укладеними між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «Юніт Капітал», а саме відповідні реєстри прав вимог, акт прийому-передачі реєстру боржників, платіжні інструкції про оплату за відступлення прав вимог.
Натомість, хоча права вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за укладеним із  ОСОБА_1 кредитним договором №677373462 від 10.02.2021 із огляду на пролонгований додатковими угодами до 31 грудня 2024 року строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між первісним кредитором і ТОВ «Таліон Плюс», і стали носити характер уже наявних вимог, проте долучені позивачем реєстр прав вимог №128 від 06.04.2021, протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог від 06.04.2021 та акт звірки взаємних розрахунків зі сплати фінансування від 31.12.2021 за вказаним реєстром прав вимог не можуть вважатися належними, достатніми й достовірними доказами, підтверджуючими перехід прав вимог за укладеним із ОСОБА_1 кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до фактора ТОВ «Таліон Плюс».
Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Тобто, в силу правової природи договору факторингу однією з істотних його ознак є оплатність клієнтом наданої фактором фінансової послуги. 
Розділом 3 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року в редакції додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року, визначено фінансування та порядок розрахунків. Фінансування – належна до сплати клієнту сума грошових коштів, розмір якої погоджується та визначається сторонами в кожному реєстрі прав вимоги окремо (п. 3.1.1). Фінансування – належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог, сплачується фактором одним платежем протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог, якщо інші умови сторони не погодили шляхом укладання додаткових угод (п. 3.1.2). Фінансування сплачується фактором на банківський рахунок клієнта, зазначений у розділі 13 цього договору. Сума фінансування вважається отриманою після її зарахування на рахунок клієнта (п. 3.1.3).
Усі укладені до договору факторингу від №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року наступні додаткові угоди не змінюють визначений самим договором порядок оплати: фінансування сплачується фактором на банківський рахунок клієнта, зазначений у розділі 13 цього договору.
У пунктах 2, 3 реєстру прав вимоги №128 від 06.04.2021 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» сторони погодили, що сума фінансування, належна до сплати клієнту за цим реєстром прав вимог, становить 40% від основної суми заборгованості (тіла кредиту) та складає 8383663,92 грн. Сторони погодили, що сума фінансування за цим реєстром прав вимоги підлягає сплаті фактором у чотири етапи, до 20 числа кожного календарного місяця. Кожний платіж повинен бути не менше 25% від суми фінансування (а.с. 59-60).
Однак, позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані до апеляційного суду, жодних платіжних документів про здійснену ТОВ «Таліон Плюс» на зазначений у розділі 13 договору факторингу банківський рахунок ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» оплату за факторингову операцію щодо відступлення прав вимог згідно реєстру прав вимог №128 від 06.04.2021, де серед боржників значиться відповідач.
Прикметно, що вищевказані платіжні документи повинні бути в розпорядженні позивача, як нового кредитора, у силу положень ч. 1 ст. 517 ЦК України.
Колегія суддів вважає, що акт звірки взаємних розрахунків, у якому зазначено про сплату 07.04.2021 суми фінансування 8383663,92 грн та що сторони підтверджують повну оплату фактором суми фінансування за відступлення прав вимоги за реєстром прав вимоги №128 від 06.04.2021 за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р., не відповідає критеріям засобів доказування на підтвердження здійснення господарської операції або факту перерахування коштів, оскільки такий акт є інформаційним документом для звірки даних бухгалтерського обліку, а не первинним документом, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 березня 2019 року у справі №910/1389/18
Апеляційний суд зауважує, що на підтвердження своїх позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» мало можливість надати платіжні документи про проведення означеної оплати суми фінансування, або ж ініціювати перед судом клопотання про витребування у попередніх кредиторів чи банківської установи таких платіжних інструментів у разі неможливості самостійного подання, але цим своїм правом усвідомлено не скористалось.
Тому апеляційний суд виходить з того, що у справі відсутні належні докази на підтвердження оплати за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
Посилання в апеляційній скарзі на використану судом першої інстанції не релевантну до спірних правовідносин практику касаційного суду не є слушними, оскільки Верховний суд у своїх постановах послідовно зазначає, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі №911/3185/20, від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17).
При цьому, висловлення такої правової позиції у справах, предметом розгляду яких була заміна сторони (стягувача) правонаступником, не змінює самої правової природи інституту правонаступництва у зв`язку з переходом прав вимоги за договорами факторингу чи відступлення прав вимоги, а також не нівелює необхідності доказування факту набуття прав вимоги на всіх етапах такого переходу, що є обов`язком позивача (заявника).
Акцентування апелянтом уваги суду на постанову Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі №727/2790/25, у якій зроблено правовий висновок щодо правомірності переходу права вимоги на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р., укладеним між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», є частково слушними, оскільки в даній справі Верховний Суд проаналізував сутність понять «наявна», «недозріла», «майбутня» вимога та зробив оцінку лише наданню позивачем доказів оплати ціни продажу факторами відповідним клієнтам за договорами факторингу, укладеними між новими кредиторами: ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «ФК «Ейс».
Прикметно, що за основу доказів такої оплати були покладені саме платіжні інструкції про перерахування коштів.
Разом з тим, зі змісту зазначеної постанови Верховного Суду не вбачається, щоб касаційний суд аналізував, оцінював і надавав висновок щодо наявності у справі доказів оплати за договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018р., укладеним між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», тобто на першому етапі факторингового ланцюга відступлення прав вимоги.
Водночас саме ця обставина має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від доведеності переходу прав вимоги від первісного кредитора до першого фактора залежить і доля наступних факторингових договорів, відступлення прав вимоги за якими носить похідний характер, як то і зазначив у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції.
Тому, колегія суддів вважає, що вищевказана постанова Верховного Суду не може бути повністю застосована до даної справи.
Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справи ТОВ «Юніт Капітал», суд враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою фінансовою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Натомість згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).
Отже, надавши оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів вважає загалом правильним висновок суду першої інстанції про відсутність доказів, які свідчать про набуття ТОВ «Юніт Капітал» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №677373462 від 10 лютого 2021 року й позивач не довів перед судом порушення свого цивільного права.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал». 
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ТОВ «Юніт Капітал» підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.04.2026 – без змін.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати між сторонами не розподіляються. 
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко