ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 
м. Київ

справа №380/26084/24
адміністративне провадження № К/990/17656/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,
суддів - Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року (суддя: Грень Н.М.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року (колегія у складі суддів: Нос С.П., Кухтей Р.В., Шевчук С.М.)
у справі №380/26084/24 
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Львівській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У грудні 2024 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , платник податків, позивач у справі, скаржник у справі) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - податковий орган, контролюючий орган, відповідач у справі), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 42314/13-01-07-09 від 07 жовтня 2024 року, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки у розмірі 1094145,00 гривень.
Позивач обґрунтовував позов тим, що здійснював підприємницьку діяльність у торговому павільйоні за адресою: АДРЕСА_1 , де орендував одне з торгових місць. 30 серпня 2024 року близько 16:15 год. після продажу кабелю адаптера Proove Rebirth Type-C 2/4A із видачею фіскального чека до нього підійшли особи, які представилися працівниками податкового органу та повідомили про проведення фактичної перевірки. На вимогу позивача було пред`явлено наказ №2383-п від 05 серпня 2024 року про проведення перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вказував, що не допустив посадових осіб до перевірки, оскільки перевірка призначалася щодо магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а не щодо ФОП ОСОБА_1 , а також через невідповідність адреси, зазначеної у наказі, фактичному місцю здійснення ним діяльності.
Позивач зазначав, що згодом працівниками контролюючого органу було складено акт фактичної перевірки №091027 від 30 серпня 2024 року, з якого йому стало відомо про встановлення порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06 липня 1995 року (далі - Закон №265/95-ВР) та Порядку ведення обліку товарних запасів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №496 від 03 вересня 2021 року, у зв`язку з ненаданням під час перевірки документів, що підтверджують облік та походження товарів на суму 1 094 145,00 гривень. Позивач вважав акт перевірки незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам, оскільки, на його думку, контролюючим органом не було належним чином встановлено факт порушення вимог законодавства, у наказі про проведення перевірки не зазначено підстав її проведення, а перевірка фактично здійснювалася за іншою адресою, ніж визначено у наказі.
Крім того, платник податків стверджував, що питання дотримання порядку ведення обліку товарних запасів не входить до предмета фактичної перевірки, а також наголошував, що на орендованій ним торговій площі знаходився товар інших суб`єктів господарювання, чого контролюючим органом враховано не було. У зв`язку з цим позивач вважав висновки акта перевірки необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №380/26084/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2026 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребувано справу №380/26084/24 з судів першої та апеляційної інстанцій. 
25 травня 2026 року справа №380/26084/24 надійшла до Верховного Суду. 
25 травня 2026 року до Суду надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якій податковий орган просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №380/26084/24.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 . Перебуває на спрощеній системі оподаткування, платник єдиного податку другої групи, 20%.
Основним видом економічної діяльності позивача є роздрібна торгівля комп`ютерами, переферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах.
Головне управління ДПС в Івано-Франківській області відповідно до наказу 2024 року №2383-п «Про проведення фактичної перевірки» провело фактичну перевірку господарської одиниці - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Перевірка розпочата 21 серпня 2024 року.
Перед початком перевірки працівниками Головного управління ДПС в Івано-Франківській області була проведена контрольно-розрахункова операція на суму 299,00 гривень, що підтверджується фіскальним чеком від 23 серпня 2024 року, виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .
За наслідком перевірки складено акт фактичної перевірки №15499/09/15/880/ НОМЕР_1 від 30 серпня 2024 року.
Актом зафіксоване порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, а саме: порушення встановленого порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації; здійснення продажу товарів, які не обліковані за встановленою формою в установленому порядку. Електронну чи паперову форму обліку, первинні документи (їх копії), які підтверджують облік та походження товарів, які на момент перевірки знаходяться у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 , до перевірки не надано. Вартість товарів, не облікованих в установленому порядку становить 1094145,00 гривень згідно з відомістю про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів станом на 23 серпня 2024 року (дата початку перевірки).
Оскільки позивач зареєстрований у м. Львові, матеріали фактичної перевірки надіслані до Головного управління ДПС у Львівській області для прийняття рішення.
На підставі акту перевірки від 30 серпня 2024 року №901027 винесене податкове повідомлення - рішення від 07 жовтня 2024 року №42314/13-01-07-09, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки у розмірі 1094145,00 гривень.
Позивач не погоджується із податковим повідомленням-рішенням, зазначеним вище, а, відтак, звернувся з позовом до суду.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Відмовляючи в задоволенні позовних, суди попередніх інстанцій вказали на те, що фактична перевірка позивача проведена відповідачем у межах повноважень та у спосіб, визначений Податковим кодексом України. 
Суди установили, що фактична перевірка проведена на підставі наказу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 05 серпня 2024 року №2383-п та направлень на перевірку №№4769, 4770. 
Підставою проведення перевірки сформульовано наступним чином: «З метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій та дозвільних документів, вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки), дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, та відповідно до п.п. 80.2.2, п.п. 80.2.7, п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями».
Суди дійшли висновку, що наведення у наказі посилання є достатніми та відповідають вимогам законодавства і правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 21 січня 2021 року у справі №460/1239/19 та від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23.
При цьому суди врахували наявність у матеріалах справи доповідної записки від 21 серпня 2024 року №248/09-19-07-06-26 щодо проведення фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у ТЦ «Велес» за адресою: вул. Вовчинецька, 225/А, м. Івано-Франківськ. На думку судів, це підтверджує наявність фактичних підстав для призначення перевірки.
Суди також відхилили доводи позивача про те, що питання дотримання порядку ведення обліку товарних запасів не може бути предметом фактичної перевірки, зазначивши, що такі твердження суперечать положенням Закону України №265/95-ВР та нормам Податкового кодексу України.
Щодо процедури проведення перевірки суди встановили, що перед її початком працівниками податкового органу проведено контрольно-розрахункову операцію, за результатами якої видано фіскальний чек ФОП ОСОБА_1 . Суди зазначили, що посадові особи контролюючого органу пред`явили необхідні документи, а у зв`язку з відмовою позивача від підпису та отримання копій відповідних документів були складені акти про відмову. Доказів порушення процедури проведення перевірки позивачем не надано.
Оцінюючи встановлені перевіркою порушення, суди виходили із того, що відповідно до пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкт господарювання зобов`язаний вести облік товарних запасів та на початок проведення перевірки надати документи, що підтверджують облік і походження товарів, які знаходяться у місці продажу, ненадання таких документів є самостійною підставою для застосування фінансових санкцій на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР.
Суди установили, що під час перевірки позивач не надав жодних первинних документів, які підтверджували б облік товарів, а також не подав таких документів і до матеріалів справи. Водночас твердження позивача про те, що частина товару належала іншим суб`єктам господарювання або була муляжами, належними доказами не підтверджені.
Суди також визнали безпідставними доводи позивача щодо невідповідності адреси проведення перевірки. З аналізу фіскального чека та інформації з офіційного сайту магазину «YABLUKA» суди дійшли висновку, що йдеться про один і той самий магазин у ТЦ «Велес», де позивач фактично здійснював підприємницьку діяльність. У зв`язку з цим твердження позивача про перевірку за «неправильною адресою» суди оцінили як спробу уникнення відповідальності.
Крім того, суди відхилили доводи позивача щодо неналежного оформлення розрахунку фінансових санкцій, зазначивши, що додаток із розрахунком був долучений до матеріалів справи, а вимога щодо підписання керівником контролюючого органу стосується саме податкового повідомлення-рішення, а не розрахунку до нього.
З урахуванням наведеного суди дійшли висновку, що відповідач довів правомірність проведення фактичної перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення від 07 жовтня 2024 року №42314/13-01-07-09, а висновки про порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону №265/95-ВР є обґрунтованими. 
IV. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
Скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності фактичної підстави для призначення фактичної перевірки за підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, оскільки доповідна записка від 21 серпня 2024 року № 248/09-19-07-06-26 та листи Державної податкової служби України від 29 квітня 2024 року № 12571/7/99-00-07-04-02-07 і від 26 червня 2024 року № 12418/7/99-00-07-04-02-07 стосуються торговельної мережі під торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », тобто інших суб`єктів господарювання, а не ФОП ОСОБА_1 .
Також ОСОБА_1 вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що зазначення у наказі Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 05 серпня 2024 року № 2383-п лише найменування об`єкта - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за відповідною адресою - без ідентифікації конкретного суб`єкта господарювання не є істотним порушенням вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.
Крім того, позивач не погоджується з висновком суду щодо правомірності застосування до нього фінансових санкцій у розмірі 1 094 145,00 гривень, оскільки при проведенні перевірки, на його думку, не було дотримано порядку інвентаризації, передбаченого підпунктом 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України та Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції застосував підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 та абзац третій пункту 81.1 статті 81 ПК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 26 березня 2024 року у справі № 420/9909/23, від 22 червня 2022 року у справі № 580/2615/21, від 04 березня 2021 року у справі № 803/1171/17 та від 01 червня 2022 року у справі № 520/7331/21.
На обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції фактично визнав достатньою підставою для проведення перевірки інформацію щодо можливих порушень іншими суб`єктами господарювання - торговельною мережею « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а не самим ФОП ОСОБА_1 , що, на його думку, суперечить правовим висновкам Верховного Суду.
Також ОСОБА_1 вказує, що у наказі про проведення фактичної перевірки не зазначено прізвища, ім`я, по батькові, РНОКПП чи інших ідентифікаційних реквізитів ФОП ОСОБА_1 , а наведено лише найменування магазину «YABLUKA» та адресу його розташування. При цьому Скаржник стверджує, що не має правового зв`язку з торговельною мережею « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а лише орендував торгове місце у ТЦ «Велес».
Крім неправильного застосування норм матеріального права, cкаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема статей 9, 77, 90, 242, 308 та 315 Кодексу адміністративного судочинства України, що, на його думку, призвело до неповного з`ясування обставин справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив зміст доповідної записки від 21 серпня 2024 року № 248/09-19-07-06-26 та листів Державної податкової служби України, на підставі яких її складено, не встановив наявності чи відсутності правового зв`язку між ФОП ОСОБА_1 і торговельною мережею «Ябко», а також не дослідив дотримання контролюючим органом порядку визначення фактичної наявності товарів та проведення інвентаризації під час перевірки.
На думку cкаржника, зазначені порушення процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому є самостійною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
У відзиві на касаційну скаргу Головне управління ДПС у Львівській області, посилаючись на положення статей 75, 80 та 81 Податкового кодексу України, зазначає, що фактична перевірка проводиться за місцем фактичного здійснення платником податків господарської діяльності та може бути призначена у разі отримання контролюючим органом інформації про можливі порушення вимог податкового законодавства.
Відповідач вважає, що наказ про проведення фактичної перевірки прийнято правомірно на підставі підпунктe 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, а вимоги законодавства при її призначенні та проведенні дотримано. На думку податкового органу, достатньою підставою для призначення перевірки є наявність податкової інформації, отриманої від державних органів, щодо можливих порушень законодавства у сфері застосування РРО/ПРРО, ведення обліку товарних запасів та використання праці неоформлених працівників.
Податковий орган зазначає, що підставою для прийняття наказу про проведення перевірки стали листи Державної податкової служби України від 26 квітня 2024 року №12418/7/99-00-07-04-02-07 та від 29 квітня 2024 року №12571/7/99-00-07-05-02-07, а також доповідна записка управління податкового аудиту, відповідно до яких за результатами аналізу діяльності торговельної мережі «YABLUKA» встановлено ймовірні порушення вимог законодавства.
Крім того, відповідач зазначає, що наказ від 21 серпня 2024 року №2541-пп відповідає вимогам статті 81 Податкового кодексу України, оскільки містить усі необхідні реквізити, зокрема вид перевірки, підстави її проведення, дату початку та тривалість. При цьому податковий орган наголошує, що законодавство не вимагає зазначення у наказі конкретних фактичних обставин, які стали підставою для його прийняття, а достатнім є посилання на відповідні норми Податкового кодексу України.
Також відповідач вважає безпідставними доводи позивача щодо неналежної ідентифікації суб`єкта перевірки, оскільки у наказі та направленнях було зазначено магазин електроніки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично здійснював господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 . На підтвердження цього податковий орган посилається, зокрема, на фіскальний чек контрольної закупки, у якому зазначено: ФОП ОСОБА_1 , м. Івано-Франківськ, «Велес».
З огляду на викладене, відповідач вважає, що контролюючим органом не було допущено порушень при призначенні та проведенні фактичної перевірки, а права позивача порушені не були.
Щодо інвентаризації відповідач зазначає, що під час фактичної перевірки інвентаризація основних засобів, товарно-матеріальних цінностей чи коштів не проводилась. Натомість контролюючим органом здійснювалось лише зняття фактичних залишків товарів у місці реалізації, що є окремою процедурою та не тотожне інвентаризації.
Податковий орган посилається на підпункт 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, відповідно до якого контролюючі органи мають право під час перевірок вимагати проведення інвентаризації та здійснювати зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. За результатами такого зняття залишків було складено додаток 3 відповідно до Методичних рекомендацій, затверджених наказом ДПА України №534, який є чинним та не скасованим.
На думку відповідача, навіть можливі процедурні недоліки при оформленні додатка не спростовують встановленого порушення, оскільки позивач на момент перевірки не надав форми обліку товарних запасів та первинних документів, які підтверджують облік і походження товару за місцем його реалізації.
Щодо ненадання документів відповідач зазначає, що під час перевірки встановлено порушення пункту 12 статті 3 Закону України №265/95-ВР, оскільки позивач не надав документи, які підтверджують облік та походження товарів, що знаходились у місці продажу.
Податковий орган наголошує, що відповідно до вимог Закону №265/95-ВР та статей 16, 44, 85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести облік товарних запасів, забезпечувати збереження первинних документів та надавати їх контролюючому органу після початку перевірки. Відповідач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 жодних документів під час перевірки не надав.
Також відповідач вказує, що реалізація технічно складних побутових товарів покладає на ФОП обов`язок вести облік товарних запасів та мати підтверджуючі документи щодо походження товару незалежно від системи оподаткування. За ненадання таких документів та реалізацію необлікованого товару стаття 20 Закону №265/95-ВР передбачає застосування фінансових санкцій.
На думку відповідача, доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з установленими судами фактичними обставинами справи, без наведення порушень норм процесуального права, які могли б вплинути на правильність висновків судів попередніх інстанцій.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, законодавства з питань регулювання виробництва та обігу підакцизних товарів (продукції), у тому числі товарів (продукції), що підлягають маркуванню, законодавства з питань застосування Електронної системи обігу алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Пунктом 80.1 статті 80 Податкового кодексу України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: 80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція (пункт 80.4 статті 80 Податкового кодексу України).
Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу (пункт 80.5 статті 80 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 81.1 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Суд наголошує на тому, що наказ про проведення перевірки є ключовим документом на підставі якого контролюючий орган може приступити до проведення перевірки.
Суд зазначає, що наказ про проведення перевірки є не лише внутрішнім організаційним документом контролюючого органу, а насамперед юридичним актом індивідуальної дії, який спрямований на породження правових наслідків для конкретного платника податків. Саме з моменту пред`явлення належно оформленого наказу виникає процесуальна підстава для допуску посадових осіб до перевірки, а відтак розпочинається реалізація заходів податкового контролю, які можуть впливати на майнову та правову сферу суб`єкта господарювання.
У зв`язку з цим наказ виконує, зокрема, гарантійну функцію, оскільки сприяє забезпеченню балансу між публічними інтересами держави у сфері податкового контролю та правами платника податків. Його зміст має бути достатньо визначеним і зрозумілим, таким, що дає можливість ідентифікувати особу, обсяг та межі перевірки без обґрунтованих сумнівів. Саме через наказ платник податків отримує можливість завчасно ознайомитися з підставами перевірки.
З огляду на це вимоги пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України щодо зазначення найменування платника податків, його реквізитів, об`єкта перевірки, виду та підстав перевірки мають імперативний характер і спрямовані на забезпечення належної індивідуалізації акта контролю. Відсутність такої індивідуалізації або її заміна узагальненими позначеннями фактично нівелює правову визначеність наказу як підстави для втручання у сферу господарської діяльності.
У цій справі встановлено, що в наказі про проведення перевірки як об`єкт визначено «магазин електроніки «Yabluka», тобто використано комерційне найменування торговельного об`єкта, яке не є суб`єктом податкових правовідносин і не може самостійно нести обов`язки платника податків. Водночас фактичні перевірочні дії були здійснені щодо конкретної фізичної особи-підприємця - ФОП ОСОБА_1 , на якого й були складені документи за результатами перевірки.
Така невідповідність між суб`єктом, визначеним у наказі, та суб`єктом, щодо якого фактично здійснено контрольні заходи, свідчить про порушення принципу індивідуальності адміністративного акта. Адже наказ не може ототожнюватися з абстрактним описом місця здійснення діяльності або торговельної назви, оскільки саме конкретний платник податків є носієм прав та обов`язків у податкових правовідносинах.
Суд наголошує, що належне визначення адресата наказу є визначальною умовою його легітимності, оскільки саме цей елемент забезпечує персоніфікований характер державного втручання. У разі відсутності чіткого визначення платника податків або підміни його комерційним позначенням об`єкта господарської діяльності, наказ втрачає властивість індивідуального акта та не може вважатися належною правовою підставою для допуску до перевірки.
Отже, значення наказу у процедурі податкового контролю полягає не лише у формальному оформленні рішення контролюючого органу, а у забезпеченні законності початку перевірки, визначеності її меж та гарантуванні прав платника податків. Недотримання вимог щодо індивідуалізації суб`єкта перевірки ставить під сумнів правомірність усієї процедури податкового контролю, що здійснювалася на підставі такого наказу.
Суд також враховує, що за змістом частини другої статті 19 Конституції України будь-яка реалізація владних управлінських функцій контролюючим органом повинна мати чітку нормативну підставу та здійснюватися у порядку, встановленому законом. Оскільки наказ про проведення перевірки не забезпечував належної індивідуалізації платника податків, щодо якого прийнято рішення про проведення перевірки, подальше здійснення перевірочних заходів стосовно ФОП ОСОБА_1 не відповідало вимогам законності, що є самостійним підтвердженням неправомірності спірних дій контролюючого органу.
За таких обставин Суд доходить висновку, що встановлені у справі порушення, допущені при оформленні та визначенні змісту наказу про проведення перевірки, є такими, що мають істотний характер, оскільки стосуються базової передумови здійснення податкового контролю - належної та індивідуалізованої правової підстави для його початку.
Невідповідність наказу вимогам Податкового кодексу України щодо визначення конкретного платника податків та об`єкта перевірки, а також фактичне проведення перевірки щодо іншого суб`єкта, ніж той, який зазначений у наказі, свідчить про порушення процедури призначення перевірки, що є визначальною стадією податкового контролю. У такому випадку сам наказ не може розглядатися як належна та законна підстава для проведення перевірки.
Суд виходить з того, що протиправність наказу про проведення перевірки має наслідком незаконність усіх дій контролюючого органу, вчинених на його виконання, а також результатів такої перевірки, оформлених відповідними актами та прийнятими на їх підставі рішеннями. За відсутності належної правової підстави для проведення перевірки, сам процес її здійснення не породжує правомірних юридичних наслідків.
У зв`язку з цим усі інші доводи сторін, наведені у позовній заяві та касаційній скарзі, у тому числі щодо правильності встановлених під час перевірки обставин, оцінки доказів та застосування норм матеріального права, не мають вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки вони стосуються наслідків перевірки, яка проведена з істотним порушенням процедури її призначення.
Таким чином, встановлена протиправність наказу про проведення перевірки є самостійною та достатньою підставою для висновку про незаконність результатів перевірки, що унеможливлює їх збереження в правовому полі незалежно від інших доводів учасників справи.
Враховуючи встановлені у справі обставини та наведені висновки щодо істотних порушень, допущених при прийнятті наказу про проведення перевірки, суд касаційної інстанції доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо правомірності дій контролюючого органу та належної оцінки спірних правовідносин.
Судами першої та апеляційної інстанцій не було надано належної правової оцінки порушенням вимог пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України щодо індивідуалізації наказу про проведення перевірки та невідповідності між суб`єктом, визначеним у наказі, та фактично перевіреним платником податків. Унаслідок цього судами було зроблено передчасний висновок про законність проведеної перевірки та прийнятих за її результатами рішень.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 351 цього Кодексу суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Узагальнюючи наведене, колегія суддів зазначає, що судові рішення не можна вважати такими, що відповідають вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин першої та четвертої якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За таких обставин рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №380/26084/24 підлягають скасуванню як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Водночас, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та наведеного вище правового регулювання, Суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
За правилами частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої цієї статті при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 139, 341, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №380/26084/24 скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 42314/13-01-07-09 від 07 жовтня 2024 року.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (код ЄДРПОУ 43968090) 41577 (сорок одна тисяча п`ятсот сімдесят сім) гривень 51 копійку судових витрат, які складаються з 10941 (десять тисяч дев`ятсот сорок одної) гривні 45 копійок судового збору за подання до суду адміністративного позову, 13129 (тринадцять тисяч сто двадцять дев`ять) гривень 74 копійок судового збору за подання апеляційної скарги та 17506 (сімнадцять тисяч п`ятсот шість) гривень 33 копійки судового збору за подання касаційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття , є остаточною та не може бути оскаржена.
Головуючий Р.Ф. Ханова 
Судді: Л.І. Бившева
В.В. Хохуляк