ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/11525/25  Номер провадження 22-ц/814/1969/26	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі Коротун І. В.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 

на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 16 грудня 2025 року, ухвалене суддею Материнко М. О., повний текст рішення складено – 22 грудня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

01.08.2025 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у сумі 50 050 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач отримала від відповідача проєкт договору №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг ФОП ОСОБА_1 . Даний договір планувався до підписання сторонами, але підписаний не був. Однак, позивач перерахувала кошти у сумі 50 050 грн на рахунок ФОП ОСОБА_1 розраховуючи отримати перелік інформаційно-консультаційних послуг з таких напрямків:
- 1.1.1. Ефективні інструменти залучення нових клієнтів.
- 1.1.2. Стратегія продажів у соціальних мережах.
- 1.1.3. Публічні виступи та презентації.
- 1.1.4. Мистецтво переговорів. Як стати майстром переговорів.
- 1.1.5. Лідерство. Як стати лідером.
- 1.1.6. Як опанувати делегування і перестати все робити самому.
- 1.1.7. Робота в команді. Управління командою.
- 1.1.8. Техніки ефективної комунікації «Я- повідомлення» як шлях до порозуміння.
- 1.1.9. Вміння говорити НІ.
- 1.1.10. Особисті кордони. Побудова здорових стосунків.
- 1.1.11. Саморегуляція. Техніки емоційної саморегуляції. 
Послуги надані не були. У зв`язку з цим позивач 22.06.2025 звернулася з письмовою вимогою до ФОП ОСОБА_1 з метою досудового врегулювання спору. Оскільки спір у досудовому порядку врегульований не був, позивач звернулася до суду з позовною заявою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів – задоволено e повному обсязі.
Стягнуто із фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у сумі 50 050 грн.
Стягнуто з фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір №14-31/14-2025 від 31.01.2025 не підписаний сторонами, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини у справі, правова підстава переходу майна від однієї особи до іншої відсутня.Враховуючи достатність доказів, які підтверджують недобросовісну поведінку з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що кошти були отримані без достатньої правової підстави, з огляду на те, що 21.01.2025 між позивачем та відповідачем було розпочато спілкування у месенджері WhatsАрр (номер телефону позивача: НОМЕР_1 ) щодо умов та вартості інформаційно-консультаційних послуг, які мали надаватися відповідачем. 30.01.2025 позивач надіслав відповідачу свої реквізити для укладення договору. 31.01.2025 відповідачем через систему електронного документообігу «Вчасно» було направлено позивачу договір №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025 разом із додатком №1 до нього. Згідно з додатком №1 до договору №14-31/14-2025 від 31.01.2025, сторони погодили наступний графік платежів: до 13.02.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.04.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.07.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.10.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн. Відповідач належним чином направив позивачу договір для підписання, однак позивач навмисно ухилялася від його підписання. Водночас, здійснюючи оплату відповідно до погодженого у додатку №1 графіку платежів, позивач фактично підтвердила факт укладення договору та погодження з його умовами. Фактичні платежі позивача здійснювалися наступним чином: 05.02.2025 — сплачено 25 025,00 грн (при строку оплати до 13.02.2025); 01.04.2025 — сплачено 25 025,00 грн (при строку оплати до 01.04.2025). Відповідно до банківської виписки за 05.02.2025, ОСОБА_2 здійснила платіж у сумі 25 025,00 грн із призначенням: «Оплата за інформаційно-консультаційні послуги згідно з договором №14-31/14-2025». Аналогічне призначення платежу зазначене і у банківській виписці за 01.04.2025 на суму 25 025,00 грн. Таким чином, позивач самостійно та усвідомлено зазначала у платіжних документах посилання на конкретний договір, що беззаперечно свідчить про наявність договірних правовідносин між сторонами. Позивач здійснила дві оплати відповідно до погодженого графіка, тоді як із вимогою до відповідача звернулася лише 23.06.2025. Отже, навіть за умови, якщо, як стверджує позивач, послуги нібито не були надані після першої оплати, це не завадило їй здійснити другу оплату у чіткій відповідності до умов договору. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки діям позивача та не з`ясовано причин, з яких вона здійснювала платежі саме за графіком, передбаченим договором, і з призначенням платежу, ідентичним формулюванням умов договору. Викладені позивачем доводи суперечать фактичним обставинам справи та є внутрішньо непослідовними. Крім того, між сторонами здійснювалося активне листування у месенджері WhatsАрр, у межах якого обговорювалися істотні умови договору, зокрема обсяг послуг, їх вартість, графік оплат та банківські реквізити для перерахування коштів. Таким чином, між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025, який є чинним та діє до 01.07.2026. З огляду на наявність договірних правовідносин між сторонами, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки норми про безпідставне збагачення застосовуються виключно за відсутності між сторонами договору. Суд першої інстанції не з`ясував повно та всебічно обставини справи, зокрема щодо існування між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 договірних правовідносин, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Відповідачем фактично надавалися послуги позивачу в рамках договору №14- 31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025. Відповідно до пункту 2.3.2 договору, виконавець має право залучати до надання послуг третіх осіб без попереднього погодження із замовником. На підставі зазначеного положення до реалізації договору було залучено ТОВ «Всеукраїнський центр мультимодальної клінічної супервізії» та ФОП ОСОБА_3 . Позивачу було надано презентацію навчальної програми та забезпечено ознайомлення зі змістом курсу професійної підготовки супервізорів у мультимодальному підході. Навчальні сесії проводилися дистанційно на платформі Zoom. Згідно з графіком відвідувань позивач була присутня на навчальних заняттях, що відбулися 06.02.2025, 20.02.2025, 06.03.2025, 20.03.2025, 03.04.2025, 08.05.2025, 22.05.2025, 05.06.2025 та 19.06.2025. За результатами проведених лекцій позивачу надавалися домашні завдання, які надсилалися виконавцем для опрацювання. Позивач, у свою чергу, самостійно надсилав виконані завдання виконавцю для перевірки та отримання зворотного зв`язку. Зазначені обставини підтверджують як факт початку надання послуг, так і їх фактичне отримання позивачем. Таким чином, виконавець належним чином виконував свої зобов`язання відповідно до умов укладеного договору. Під час усіх навчальних заходів, що проводилися в межах договору, була присутня координатор — ФОП ОСОБА_3 , з якою укладено договір №01-01/01/2025 від 01.01.2025. Відповідно до умов зазначеного договору, ФОП ОСОБА_3 забезпечувала комунікацію між сторонами (клієнтами та виконавцями), організовувала навчальні заходи, надавала організаційну підтримку та здійснювала супровід учасників під час навчання. У листі №16-10 від 16.10.2025 ФОП ОСОБА_3 підтвердила, що ОСОБА_2 дійсно брала участь у навчальних заняттях, які відбулися 06.02.2025, 20.02.2025, 06.03.2025, 20.03.2025, 03.04.2025, 08.05.2025, 22.05.2025, 05.06.2025 та 19.06.2025. Крім того, відповідно до пункту 2.3.2 договору, до виконання зобов`язань за договором також було залучено ТОВ «Всеукраїнський центр мультимодальної клінічної супервізії». Отже, надані документи та матеріали є належними та допустимими доказами фактичного проведення навчальних заходів у межах виконання умов договору та підтверджують реальність надання послуг відповідачем. Водночас судом першої інстанції не було досліджено питання фактичного надання послуг, укладення договору відповідачем та існування договірних правовідносин між позивачем і відповідачем. З огляду на викладене, договір не може вважатися неукладеним після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд зобов`язаний розглянути по суті питання відповідності такого договору вимогам закону та, залежно від установлених обставин, вирішити питання щодо правових наслідків його повного або часткового виконання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 05.08.2025 про відкриття провадження у справі позивачу було встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Відзив на позовну заяву разом із додатками було направлено відповідачем на адресу позивача засобами поштового зв`язку. Згідно з інформацією за трекінг-номером поштового відправлення №0740501131729, зазначене поштове відправлення було вручено адресату 03.11.2025. Отже, з урахуванням установленого судом п`ятиденного строку, позивач мав подати відповідь на відзив не пізніше 10.11.2025 включно. Однак подаючи відповідь на відзив, позивач жодним чином не обґрунтував поважність причин пропуску процесуального строку та не заявив клопотання про його поновлення. Таким чином, строк на подання відповіді на відзив був позивачем пропущений. Незважаючи на зазначене, судом першої інстанції було прийнято та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив, подану з порушенням установленого процесуального строку та без заяви про його поновлення. Таким чином, суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, зокрема принципу змагальності сторін, принципу рівності учасників судового процесу перед судом та принципу диспозитивності. Прийняття судом першої інстанції процесуального документа, поданого з порушенням установлених строків та без клопотання про їх поновлення, поставило відповідача у нерівне процесуальне становище та порушило баланс прав і обов`язків сторін, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що договір №14-31/14-2025 від 31.01.2025 не підписаний сторонами, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини по справі, правова підстава переходу майна від однієї особи до іншої відсутня.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212–1214 ЦК України).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25.102017 у справі №3-905rc17 та у постанові Верховного Суду України від 29.05.2019 у справі №757/42443/15-ц (провадження №61-38890св18).

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №910/1531/18.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 УК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18.

Отже зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Положення ст. 1212 ЦК України застосовуються, зокрема у випадку, якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання.

Стаття 207 ЦК України передбачає, що письмовий договір вважається укладеним, якщо його зміст зафіксовано в документі та підписано сторонами.

Отже, підпис є обов`язковим елементом письмової форми правочину, якщо сторони обрали саме таку форму або якщо вона встановлена законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 зроблено висновок про те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 у справі №201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

У постанові КЦС ВС від 25.03.2020 у справі №537/4259/15-ц зазначено, що якщо тільки одна зі сторін недійсного правочину здійснила його виконання, для повернення виконаного підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суду мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v./UKRAINE, №15123/03, 45, ЄСПЛ 06.12.2007).
Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів у сумі 50 050 грн.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що зміст рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, зокрема, згідно п.1,2,3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції порушив вимоги п.1,2,3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не встановив фактичні обставини справи, не вказав зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; не послався на докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; не навів мотивовану оцінка кожного аргументу сторони відповідача щодо наявності підстав для задоволення позову.
У мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції обмежився лише встановленням того факту, що договір №14-31/14-2025 від 31.01.2025 не підписаний сторонами, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини у справі, правова підстава переходу майна від однієї особи до іншої відсутня, а тому, враховуючи достатність доказів, які підтверджують недобросовісну поведінку з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
При цьому, судом першої інстанції не мотивовано, на підставі чого він дійшов такого висновку, які докази він взяв до уваги, а які відхилив.
Інші фактичні обставини судом першої інстанції не були встановлені у справі, а тому мотивувальна частині рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч. 4 ст. 265 ЦПК України.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЦК України розмежовує як самостійні способи захисту за своєю правовою природою реституцію (стаття 216 ЦК України) та кондикцію (стаття 1212 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на правову підставу заявлених позовних вимог, посилалася на положення статей 1212, 1213 ЦК України, обравши таким чином позадоговірний спосіб захисту - кондикцію.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України як і загалом норм глави 83 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Тобто кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18), від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) та від 25.09.2024 у справі №201/9127/21 (провадження №14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

З урахуванням того, що зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів, для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №912/2601/19, від 26.05.2021 у справі №202/7994/17-ц (провадження №61-975св21), від 23.11.2022 у справі №636/951/17 (провадження №61-18700св21), від 10.04.2024 у справі №183/5849/23 (провадження №61-18393св23), від 08.01.2025 у справі №757/31237/18-ц (провадження №61-10433св24).

По справі вбачається, що 31.01.2025 ФОП ОСОБА_1 через систему електронного документообігу «Вчасно» було направлено ОСОБА_2 договір №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025 разом із додатком №1 до нього (а.с. 45-47). 

Згідно з додатком №1 до договору №14-31/14-2025 від 31.01.2025 сторони погодили наступний графік платежів: до 13.02.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.04.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.07.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн; до 01.10.2025 — еквівалент 550,00 євро, але не менше 25 025,00 грн (а.с. 46 зворот). 

ОСОБА_2 здійснювалися оплати за договором: 05.02.2025 — сплачено 25 025,00 грн (при строку оплати до 13.02.2025); 01.04.2025 — сплачено 25 025,00 грн (при строку оплати до 01.04.2025) (а.с. 8). 

Відповідно до банківських виписок про рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 11.09.2025 (а.с. 49,50) вбачається:
- 05.02.2025 ОСОБА_2 здійснила платіж у сумі 25 025,00 грн із призначенням: «Оплата за інформаційно-консультаційні послуги згідно з договором №14-31/14-2025»; 
-01.04.2025 ОСОБА_2 здійснила платіж у сумі 25 025,00 грн із призначенням: «Оплата за інформаційно-консультаційні послуги згідно з договором №14-31/14-2025». 

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з додатком №1 до договору №14-31/14-2025 від 31.01.2025, що строк здійснення останнього платежу був визначений сторонами до 01.10.2025, але ОСОБА_2 здійснила останній платіж 01.04.2025, тобто наперед, за 6 місяців до встановленого договором строку, що вказує на свідоме і добросовісне виконання нею своїх зобов`язань за договором.

Також колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 самостійно та усвідомлено зазначала у платіжних документах від 05.02.2025 та від 01.04.2025 посилання на конкретний договір №14-31/14-2025 від 31.01.2025, що беззаперечно свідчить про наявність договірних правовідносин між сторонами та фактичне виконання його позивачем.

Таким чином, між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025, який є чинним та діє до 01.07.2026.

ФОП ОСОБА_1 фактично надавалися послуги позивачу в рамках договору №14- 31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025. 

Відповідно до пункту 2.3.2 договору, виконавець має право залучати до надання послуг третіх осіб без попереднього погодження із замовником. 

На підставі зазначеного положення до реалізації договору було залучено ТОВ «Всеукраїнський центр мультимодальної клінічної супервізії» та ФОП ОСОБА_3 (а.с. 74-77, 81-83).

ОСОБА_2 надано презентацію навчальної програми та забезпечено ознайомлення зі змістом курсу професійної підготовки супервізорів у мультимодальному підході (а.с. 62-77). 

Згідно з графіком відвідувань, ОСОБА_2 була присутня на навчальних заняттях, що відбулися 06.02.2025, 20.02.2025, 06.03.2025, 20.03.2025, 03.04.2025, 08.05.2025, 22.05.2025, 05.06.2025 та 19.06.2025 (а.с. 78). 

За результатами проведених лекцій ОСОБА_2 надавалися домашні завдання, які надсилалися виконавцем для опрацювання. Позивач самостійно надсилала виконані завдання виконавцю для перевірки та отримання зворотного зв`язку (а.с. 79-80). 

Листом за №16-10 від 16.10.2025 ФОП ОСОБА_3 підтвердила, що ОСОБА_2 дійсно брала участь у навчальних заняттях, які відбулися 06.02.2025, 20.02.2025, 06.03.2025, 20.03.2025, 03.04.2025, 08.05.2025, 22.05.2025, 05.06.2025 та 19.06.2025 (а.с. 84). 

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що правовідносини, що виникли у цій справі, врегульовані на рівні правочину від 31.01.2025 (договору №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг), який на час розгляду справи судом не був визнаний недійсним, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статей 1212, 1213 ЦК України.

У свою чергу, ФОП ОСОБА_1 виконала свій обов`язок, передбачений статтею 528 ЦК України, прийнявши кошти як належне виконання договору №14-31/14-2025 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 31.01.2025та, відповідно, надала ОСОБА_2  інформаційно-консультаційні послуги, передбачені п.п.1.1.1. – 1.1.11. розділу 1 вказаного договору.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки за існування договірних зобов`язань положення статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню.

22.04.2026 до Полтавського апеляційного суду поштовим зв`язком надійшли додаткові пряснення ФОП ОСОБА_1 , в яких у прохальній частині заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, ТОВ «Всеукраїнський центр мультимодальної клінічної супервізії» та ФОП ОСОБА_3 . 

Вирішуючи вказане клопотання, апеляційний суд прихоить до висновку про відмову у його задоволенні з підстав того, що згідно п.1 ч.1 ст. 365 ЦПК України, с уддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Колегія суддів звертає увагу, що клопотання про залучення вказаних третіх осіб у справу заявлено відповідачем на стадії судового розгляду, а не на стадії підготовки справи до апеляційного розгляду. Крім цього, по справі вбачається, що юридичні особи ТОВ «Всеукраїнський центр мультимодальної клінічної супервізії» та ФОП ОСОБА_3 не є стороною договору №14-31/14-2025 від 31.01.2025, а рішення суду першої інстанції не може вплинути їх на права та обов`язки, отже відсутні законні підстави для залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб. 

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Відповідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 

ФОП ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1816,80 грн (а.с. 173). 

З врахуванням відмови у задоволенні позову, ФОП ОСОБА_1 підлягає компенсуванню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.1,3,4, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 16 грудня 2025 року – скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів – відмовити.

Компенсувати фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816,80 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов