ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2026 р. Справа № 920/1273/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сибіги О.М.
суддів: Гончарова С.А. 
Тищенко О.В. 

секретар судового засідання: Михайленко С.О.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 14.05.2026
Розглянувши матеріали апеляційної скарги Лебединської міської ради Сумської області
на рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025
повний текст рішення складено 17.12.2025
у справі № 920/1273/25 (суддя Жерьобкіна Є.А.)
за позовом Лебединської міської ради Сумської області
до Сумської районної державної адміністрації
про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Лебединська міська рада Сумської області (позивач) звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Сумської районної державної адміністрації (відповідач), в якому викладено позовні вимоги, щоб в судовому порядку визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія САА № 340996, видане Виконавчим комітетом Лебединської міської ради 07.09.2006 Відділу культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації на нежитлову будівлю - гараж (літ. - «Б») цегляний, 1985 року побудови, загальною площею 80,7 кв.м, за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна), буд. 36.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наявність свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю - гараж за адресою: Сумська обл., м. Лебедин, пл. Соборна, буд. 36, помилково виданого балансоутримувачу Відділу культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації перешкоджає Лебединській міській раді здійснити державну реєстрацію права власності на гараж у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 08.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 920/1273/25, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 27.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 в позові відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що задоволення позовних вимог (визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності) не призведе до поновлення прав позивача на спірне майно у обраний ним спосіб, оскільки належним способам захисту прав позивача є вимога про витребування майна. Обрання позивачем неналежного способу захисту права виключає можливість оцінки судом спірних правовідносин по суті спору, відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення із застосуванням належного способу захисту. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25, 05.01.2026 Лебединська міська рада Сумської області звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що є підставою для його скасування. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у Лебединської міської ради, як власника, якому передане нерухоме майно від Лебединської районної ради, у разі задоволення позову, буде можливість здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно без додаткових звернень до суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2025 матеріали апеляційної скарги Лебединської міської ради Сумської області у справі № 920/1273/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 витребувано з Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1273/25.
13.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали господарської справи № 920/1273/25.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2026 у зв`язку з перебуванням суддів Ходаківської І.П. та Демидової А.М. у відпустці для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги в межах справи № 920/1273/25 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2026 відкрито апеляційне провадження у справі № 920/1273/25 за апеляційною скаргою Лебединської міської ради Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 та призначено розгляд справи на 09.04.2026.
09.04.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Гончарова С.А. у відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2026 розгляд справи призначено на 14.05.2026. 
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Лебединської міської ради Сумської області слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 залишити без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно було встановлено Господарським судом Сумської області та перевірено судом апеляційної інстанції, 07.09.2006 Виконавчим комітетом Лебединської міської ради видано Відділу культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації Свідоцтво серії САА № 340996 про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, гараж (літ. «Б») за адресою: Сумська обл., м. Лебедин, пл. Інтернаціональна, 36.
На вказаному Свідоцтві серії САА № 340996 про право власності на нерухоме майно від 07.09.2006 проставлено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі, відповідно до якого нежитлову будівлю (гараж) зареєстровано на праві державної власності за Відділом культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 5 за реєстровим номером № 1004 від 07.09.2006.
07.09.2006 на підставі Свідоцтва серії САА № 340996 за Відділом культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, гараж (літ. «Б») за адресою: Сумська обл., м. Лебедин, пл. Інтернаціональна, 36, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2025 № 425304387.
Розпорядженням міського голови № 35-ОД від 19.02.2016 «Про перейменування вулиць в місті Лебедині» Виконавчого комітету Лебединської міської ради площу Інтернаціональну перейменовано на площу Соборну.
Рішенням 37 сесії Лебединської районної ради 7 скликання від 22.10.2020 «Про передачу майна та установ, закладів зі спільної власності територіальної громади Лебединського району у комунальну власність Лебединської міської ради» Лебединською районною радою передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району у комунальну власність Лебединської міської ради згідно актів приймання-передачі майно установ та закладів районного підпорядкування.
У переліку майна (об`єктів нерухомості) спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району, що є додатком 1 до цього рішення, зазначено нежитлову будівлю, гараж цегляний за адресою: м. Лебедин, пл. Соборна, 36, площею 98,2 кв.м.
Рішенням 72 сесії Лебединської міської ради 7 скликання від 02.12.2020 № 1315-МР «Про безоплатне прийняття майна, установ та закладів зі спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району у власність Лебединської міської територіальної громади» прийнято безоплатно майно зі спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району у власність Лебединської міської територіальної громади згідно з додатком 1. 
З моменту передачі Лебединська міська територіальна громада є правонаступником майна, усього майна комунальних установ та закладів, зазначених у додатках 1, 2 до цього рішення (п. 5 рішення).
У пункті 11 переліку майна (об`єктів нерухомості), що передаються зі спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району у власність Лебединської міської територіальної громади, що є додатком 1 до рішення № 1315-МР від 02.12.2020, зазначено нежитлову будівлю, гараж за адресою: м. Лебедин, пл. Соборна, 36, площею 98,2 кв.м.
31.12.2020 за актом прийняття-передачі об`єктів нерухомості Лебединською міською територіальною громадою прийнято зі спільної власності територіальних громад сіл Лебединського району у власність, серед іншого, нежитлову будівлю, гараж за адресою: площа Соборна, 36, місто Лебедин, площею 80,7 кв.м, інвентарний номер 10130009, 1985 року побудови, первісна вартість 38 866,30 грн, нарахований знос 38 866,30 грн.
У цьому акті зазначено, що до акту прийняття-передачі додаються: технічний паспорт на будівлю та свідоцтво про право власності на нерухоме майно САА № 340996, видане Виконавчим комітетом Лебединської міської ради 07.09.2006.
Зі змісту акту прийняття-передачі об`єктів нерухомості від 31.12.2020 вбачається, що майно передано Відділом культури, молоді та спорту Лебединської районної державної адміністрації, а прийнято Відділом культури і туризму Виконавчого комітету Лебединської міської ради.
У листі від 29.10.2024 № 01-16/4253 Сумською районною державною адміністрацією повідомлено Виконавчий комітет Лебединської міської ради, що станом на 29.10.2024 нежитлова будівля - гараж за адресою: площа Соборна, 36, місто Лебедин, Сумський район, Сумська область, у власності Сумської районної державної адміністрації районної військової адміністрації не перебуває.
Листом від 30.07.2024 № 05-214-01520 Фондом державного майна України по Полтавській та Сумській областях повідомлено Виконавчий комітет Лебединської міської ради, що відомості про нерухоме майно за адресою: Сумська область, Сумський район, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна), буд. 36 «б» від суб`єктів управління до Фонду з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавались, в Реєстрі майно за вищезазначеною адресою не обліковується.
Відповідно до довідки від 23.04.2025 № 229 Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» за архівними інвентаризаційними документами КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» станом на 31.12.2012 право власності на нежитлову будівлю, гараж в м. Лебедині по площі Соборній (колишня площа Інтернаціональна) № 36 зареєстровано за Відділом культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Лебединської міської ради 07.09.2006 САА № 340996. На земельній ділянці в м. Лебедин по площі Соборній № 36 розташована нежитлова будівля, гараж (літ. «Б») цегляний загальною площею 80,7 кв.м.
24.06.2025 Лебединська міська рада звернулась до державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради із заявою (реєстраційний номер 67605657) про державну реєстрацію права власності на гараж за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна), 36.
Рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Лебединської міської ради Перекрестової О.В. від 01.07.2025 № 79702148 відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24.06.2021 № 441129404177 державну реєстрацію юридичної особи Лебединської районної державної адміністрації Сумської області припинено.
З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.05.2025 № 152880426027 вбачається, що державну реєстрацію юридичної особи Відділу культури, молоді та спорту Лебединської районної державної адміністрації припинено.
Позивач стверджує, що наявність свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю - гараж за адресою: Сумська обл., м. Лебедин, пл. Соборна, буд. 36, помилково виданого балансоутримувачу Відділу культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації перешкоджає Лебединській міській раді здійснити державну реєстрацію права власності на гараж у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з частиною першою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).
Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland) зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (Panteleyenko v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неефективними способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить позивачу права володіння його майном.
Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, зокрема, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння майном, є віндикаційний позов.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постановах від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 та від 02.07.2025 у справі № 902/122/24.
У цій частині колегія суддів додатково зауважує, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду. У разі, якщо правові висновки мають однаковий пріоритет (тобто не переважають один над одним залежно від того, сформульовані вони колегією суддів, судовою палатою, об`єднаною палатою чи Великою Палатою Верховного Суду), суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04.10.2023 у справі № 906/1026/22).
Так, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія САА № 340996, видане Виконавчим комітетом Лебединської міської ради 07.09.2006 Відділу культури і туризму Лебединської районної державної адміністрації на нежитлову будівлю - гараж (літ. - «Б») цегляний, 1985 року побудови, загальною площею 80,7 кв.м, за адресою: Сумська область, м. Лебедин, пл. Соборна (Інтернаціональна), 36.
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Разом з тим, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту права у спірних правовідносинах є віндикаційний позов про витребування спірного майна, в той час як обраний позивачем у даній справі спосіб захисту таким не являється.
За таких обставин, позивачем заявлено вимоги, задоволення яких не призведе до поновлення прав позивача на спірне майно у обраний ним спосіб.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Таким чином, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів оскаржуване судове рішення. Натомість зміст апеляційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.
На переконання колегії суддів, зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками суду, які покладені в основу оскаржуваного судового рішення у цій справі.
При цьому колегія суддів зазначає, що покладені в основу апеляційної скарги доводи скаржника, фактично дублюють позицію позивача викладену у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку при ухвалені оскаржуваного рішення. 
Незгода скаржника з рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішенні, не свідчать про його незаконність.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги та про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржника, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Лебединської міської ради Сумської області слід відмовити, а рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 залишити без змін.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Лебединської міської ради Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 08.12.2025 у справі № 920/1273/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.
4. Матеріали справи № 920/1273/25 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.05.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга 

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко