ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
22 червня 2026 року 	Справа № 280/2531/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.09.2019 року по 27.02.2026 року у розмірі 170 482 грн. 22 коп.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач з 07 вересня 1999 року по 05 вересня 2019 року проходив військову службу за контрактом на різних посадах в військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 05 вересня 2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 195 позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на підставі наказу про звільнення Командувача Національної гвардії України № 154 по особовому складу від 30 серпня 2019 року в запас Збройних Сил України відповідно до ч. 5 п. 2 п.п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу Відповідач не провів з позивачем всіх належних розрахунків, а саме: відповідач не виплатив грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в розмірі 49 762, 46 грн. - на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду № 280/4624/19 від 11.11.2019; відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05.09.2019 в розмірі 33 077,61., на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду № 280/4625/19 від 11.11.2019; не була нарахована та виплачена фіксована індексація (різниця) грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 05.09.2019, в сумі 77 926 грн. 72 коп., на виконання Постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27.11.2025 по справі № 280/3665/25 від 18.07.2025, якою скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.07.2025 по справі №280/3665/25. 27 лютого 2026 року відповідачем на картковий рахунок позивача, в сумі 77926 грн. 72 коп., на виконання вказаного рішення суду було виплачено індексацію грошового забезпечення, що підтверджується відповідною випискою банку, тобто проведено остаточний розрахунок. Таким чином, в зв`язку з тим, що в день звільнення 05.09.2019 належна сума грошової компенсації за не отримане речове майно та за невикористану додаткову відпустку як УБД, а також індексації грошового забезпечення виплачена не була, в зв`язку з чим позивачу доводилося звертатися до суду з метою поновлення порушених прав, а остаточний розрахунок проведено лише 27.02.2026, то позивач вважає, що має право на отримання грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 170 482 грн. 22 коп. Просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 30 березня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України належним чином засвідчену довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці служби перед звільненням, із обов`язковим розрахунком та зазначенням суми середньоденного грошового забезпечення.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що позивача було виключено зі списків особового складу на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №195 від 05.09.2019. 27.02.2026 Відповідачем було виплачено грошові кошти у загальному розмірі 77 926,72 грн. на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/3665/25 від 18.07.2025. Зазначає, що трактування Позивачем положень статті 117 КЗпП України щодо подвійного стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суперечить принципам юридичної відповідальності, справедливості та заборони подвійного притягнення до відповідальності. Враховуючи той факт, що Позивач отримував перед звільненням середньоденне грошове забезпечення, про що він і сам зазначає на сторінці 7 позовної заяви, у розмірі 470,92 грн., то розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за шість місяців становить 86 649,28 грн. Разом з тим, враховуючи той факт, що Позивачу було виплачено грошові кошти у розмірі 77 926,72 грн., Відповідач просить враховувати правову позицію, що викладена у Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), у якому йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. У зв`язку з цим, Відповідач просить Суд застосувати принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи розмір виплаченого грошового забезпечення після звільнення, що становить 77 926,72 грн. Крім того відповідач зазначив, що позивачем не було зазначено ані про підстави для звільнення від сплати судового збору, ані додані жодні документи чи клопотання, які б це підтверджували. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив позивач наголосив, що представником відповідача в клопотанні про поновлення строку подачі відзиву наявні посилання на запровадження в країні військового стану, як підстави, яка повинна враховуватися при вирішення питання поновлення пропущеного строку. Також зазначає, що клопотання про поновлення строку на подання відзиву та сам відзив подано та підписано представником Військової частини НОМЕР_1 НГУ капітаном юстиції ОСОБА_2 , на підтвердження повноважень якої щодо представництва інтересів заявника у суді надано копію довіреності від 19.03.2026, видану ОСОБА_3 , що, на думку позивача, не відповідає приписам ст. 55 КАС України. Більше того, представником долучено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де керівником військової частини НОМЕР_1 НГУ (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), зазначено ОСОБА_3 , яким й було видано вищезгадану довіреність. Дана інформація є не актуальною, так як наразі інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де керівником військової частини НОМЕР_1 НГУ (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) видає керівника (підписанта) ОСОБА_4 . Таким чином можна припустити, що військовослужбовці юридичного відділення не знають достеменно, хто є командиром військової частини наразі й від імені кого вони делеговані представляти інтереси військової частини НОМЕР_1 НГУ. Позивач вважає, що наявна в матеріалах справи довіреність не є належним документом, що підтверджує право особи, яка підписала клопотання про поновлення строку на подання відзиву та сам відзив, на вчинення такої дії. Крім того вказує, що в позові наведено розрахунок за період з 06.09.2019 (перший день після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) по 27.02.2026 (день остаточного розрахунку). Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього. Зазначає, що не застосовується ніяке “подвійне стягнення середнього заробітку”, а наводиться лише його розрахунок, який обчислюється в різні періоди, по різному, в зв`язку зі зміною законодавства. Крім того вказує, що при обчисленні суми середнього заробітку позивчем вже застосовано принцип справедливості та співмірності, що чітко було зазначено та виділено шрифтом в позові. Щодо сплати судового збору позивач зазначив, що при поданні позову ним було сплачено судовий збір в розмірі 1363 грн. 86 коп., що підтверджується відповідною квитанцією від 24.03.2026, квитанція ID: 3700-8919-2176-9723.
Ухвалою від 22 червня 2026 року клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про поновлення процесуального строку на подання відзиву – задоволено. Поновлено строк для подачі відзиву на позовну заяву та прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, поданий Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України в адміністративній справі № 280/2531/26.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступні обставини.
З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що ОСОБА_1 у період з 07 вересня 1999 року по 05 вересня 2019 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 05 вересня 2019 року №195, позивача виключено зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 05 вересня 2019 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 280/4624/19, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №1 від 12.07.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі, а саме в розмірі 50520,26 грн. (п`ятдесят тисяч п`ятсот двадцять гривень 26 копійок).
28.11.2019 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від від 11 листопада 2019 року у справі № 280/4624/19 відповідачем виплачено позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 49762,46 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року у справі №280/4625/19, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за період з 03.08.2015 по 05.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 05.09.2019.
15.01.2020 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від від 11 листопада 2019 року у справі №280/4625/19 відповідачем виплачено позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій у загальній сумі 33 077,61 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року у справі №280/3665/25, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року у справі №280/3665/25, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.07.2025 та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 05.09.2019 включно.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 фіксовану індексацію (індексацію - різницю) грошового забезпечення в розмірі 4379 грн 79 коп. в місяць, за період з 01.03.2018 по 05.09.2019, відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, з урахуванням раніше виплачених сум.
27.02.2026 на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року у справі №280/3665/25 відповідачем виплачено позивачу фіксовану індексацію (індексацію - різницю) грошового забезпечення в розмірі 4379 грн 79 коп. в місяць, за період з 01.03.2018 по 05.09.2019, у загальній сумі 77926,72 грн.
Позивач у цій справі просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Частина 1 статті 9 Закону №2011-XII передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII зазначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.
Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.
Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений строком 6 місяців.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 дійшла висновку, що установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 Кодексу законів про працю України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
Так, з матеріалів справи судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 05.09.2019.
28.11.2019 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від від 11 листопада 2019 року у справі № 280/4624/19 відповідачем виплачено позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 49762,46 грн.
15.01.2020 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від від 11 листопада 2019 року у справі №280/4625/19 відповідачем виплачено позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій у загальній сумі 33 077,61 грн.
27.02.2026 на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року у справі №280/3665/25 відповідачем виплачено позивачу фіксовану індексацію (індексацію - різницю) грошового забезпечення в розмірі 4379 грн 79 коп. в місяць, за період з 01.03.2018 по 05.09.2019, у загальній сумі 77926,72 грн.
Отже правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем 27.02.2026 всіх належних сум при звільненні.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Таким чином, оскільки грошове забезпечення не виплачене позивачу в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, останній має право на виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.
При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд виходить з такого.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).
Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.
Поряд з цим, суд звертає увагу, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було зроблено правовий висновок, згідно з яким з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 Кодексу Законів про працю України, враховуючи:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 Кодексу законів про працю України.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №161/12771/15-ц).
У постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду зазначив таке: «Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд також враховує правову позицію, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, згідно з якою обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206) (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.
Таким чином, враховуючи обов`язковість вищевикладених висновків Верховного Суду щодо критеріїв зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає, що незважаючи на те, що спірні правовідносини виникли та тривали у період дії статті 117 КЗпП України в редакції як до 19 липня 2022 року, так і після, в обох випадках для вирішення даної справи необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206) (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Так, матеріалами справи підтверджено та довідкою про середньоденний заробіток за останні два місяці роботи ОСОБА_1 відповідно до п.8 Порядку №100, виданою військовою частиною НОМЕР_1 НГУ, підтверджено, що грошове забезпечення позивача за останні два місяці служби перед звільненням становило 29197,44 грн (липень 2019 року – 14598,72 грн, серпень 2019 року - 14598,72 грн), кількість календарних днів за останні два місяці перед звільненням (липень 2019 року та серпень 2019 року) становить 62 днів.
Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю його звільнення становить 470,93 грн (29197,44 / 62 дня).
Період затримки розрахунку при звільненні згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, повинен обчислюватись за період з 06.09.2019 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) до 19.07.2022 (дата внесення змін до статті 117 КЗпП України), а також з 19.07.2022 по 19.01.2023 (за 6 місяців в редакції статті 117 КЗпП України з 19.07.2022).
Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні з позивачем становить 1231 днів (1047 дні + 184 дні).
Отже, сума, середнього заробітку позивача за весь час розрахунку при звільнені, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 470,93 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 1231 (кількість днів затримки розрахунку) = 579 714,83 грн.
Водночас, суд враховує, що виплачена позивачу заборгованість по грошовому забезпеченню на виконання рішень суду становить 160 766,79 грн (49762,46 грн + 33 077,61 грн + 77926,72 грн), тобто частка такої заборгованості у сумі середнього грошового забезпечення за 1231 днів (579 714,83 грн) становить 0,277 (160 766,79 грн / 579 714,83 грн) або 27,7%.
З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільнені зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 160 581,00 грн (0,277 х 579 714,83 грн або 27,7% від 579 714,83 грн).
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 160 581,00 грн.
На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 160 581,00 грн.
При цьому, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2023 року у справі №420/20192/21 зазначив, що стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
За подання цього позову сплачено судовий збір у розмірі 1363,86 грн, що підтверджується квитанцією №3700-8919-2176-9723 від 24.03.2026.
Сума позову становить 170 482,22 грн.
Враховуючи, що суд задовольнив позов в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 160 581,00 грн (94,19 %), а не в сумі 170 482,22 грн (100%), як завлено позивачем, сума судового збору яка належить до стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувати відповідача становить 1284,62 грн (94,19 % від 1363,86 грн).
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 160 581,00 грн (сто шістдесят тисяч п`ятсот вісімдесят одна гривня 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1284,62 грн (одна тисяча двісті вісімдесят чотири гривнi 62 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова