КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/26394/24 Головуючий у І інстанції - Чекулаєв С.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/7735/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2026 року   м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року 
у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури, поданим в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,- 

установив:

У грудні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах Київської міської ради звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі та визначено розглядати її за правилами загального позовного провадження.
26 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до Київської міської ради, Національного природного парку «ГОЛОСІЇВСЬКИЙ», у якому просила суд, визнати незаконним та скасувати п. 2 рішення Київської міської ради №69/7406 від 26.01.2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Київ, в частині земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30.12.2016 року у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 8000000000:79:304:0007.
Визнати незаконним та скасувати п. 3 рішення Київської міської ради №69/7406 від 26.01.2012 року «Про надання Національному природному парку «ГОЛОСІЇВСЬКИЙ» в постійне користування земельні ділянки загальною площею 1888,18 га для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «ГОЛОСІЇВСЬКИЙ» у Голосіївському району м. Києва» в частині земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30.12.2016 року у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 8000000000:79:304:0007.
Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 площею 723,6941 га, що зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.12.2016 року на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої 25.12.2016 року Київською обласною філією Центру Державного земельного кадастру.
Припинити всі речові права, їх обтяження, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:79:304:0007 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11533016800000).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті зустрічної позовної заяви.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що повернення зустрічного позову не позбавляє її права подати позов з відповідними вимогами на загальних підставах.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідно до актуальної судової практики Верховного Суду спір про скасування рішення органу державної влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи користування є приватноправовим і підлягає розгляду в загальних чи господарських судах, якщо реалізовано рішення суб`єкта владних повноважень (наприклад сторони уклали договір оренди або зареєстровано речове право на земельну ділянку). 
З первісного позову вбачається, що станом на дату подання первісного позову в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку зареєстровано право постійного користування за НПП «Голосіївський» та право власності за територіальною громадою м. Києва. 
Таким чином, рішення Київської міської ради №69/7406 від 26.01.2012 року реалізовано, а тому, зустрічний позов стосується приватноправових відносин.
Просила суд, скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічного позову до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги викладені у зустрічному позові мають публічно-правовий характер, як за суб`єктним складом так і за своїм змістом, а тому повинні розглядатися згідно правил адміністративної юрисдикції. У такому разі відповідач повинен подати свій позов до відповідного суду, який є компетенційним для розгляду його вимог за предметом спору.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч.1 та п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за наявністю одночасно двох умов: 1) обидва позови взаємопов`язані; 2) спільний їх розгляд є доцільним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.
У постанові від 20 березня 2019 року у справі №910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
У постанові від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).
Конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК вказує на її імперативність, тобто, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.
Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. 
Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
При вирішенні питання щодо належної юрисдикції зустрічного позову та відмови у його прийнятті судом першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац 1 ч. 1ст. 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21 визнано помилковим застосування приписів ст. 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Зазначено, що для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір (п. 29).
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Як встановлено судом, зі змісту зустрічного позову ОСОБА_1 вбачається, що основними позовними вимогами є визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення суб`єкта владних повноважень - Київської міської ради №69/7406 від 26.01.2012 року.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги зустрічного позову, які відповідач заявила до Київської міської ради, носять характер публічно-правового спору з суб`єктом владних повноважень, а отже, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Згідно ст. 20 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Встановивши, що первісний позов стосується усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, а зустрічний позов відповідача стосується визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення суб`єкта владних повноважень, то вимоги відповідача, пред`явлені в зустрічній позовній заяві, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Отже, дослідивши зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що немає підстав для прийняття зустрічного позову відповідача у цивільній справі, враховуючи предмет і підстави первісного позову та предмет і підстави зустрічного позову, які хоча і є спорами між тими самими сторонами, але вирішуються за правилами різних видів судочинства.
Твердження скаржника, що заявлені нею вимоги є взаємопов`язаними та носять приватноправовий спір колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 позивається до суб`єкта владних повноважень з вимогами щодо оскарження його рішень.
Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, не дають підстав для визнання порушеними норм процесуального права під час вирішення питання про прийняття зустрічного позову у справі.
Крім того, позивач за зустрічним позовом не позбавлена можливості звернутися до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства. 
Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, та дійшов правильного висновку про повернення зустрічного позову.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, які судом правильно застосовані.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374,375,381,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба

Т.О. Писана