Справа № 369/159/24
Провадження № 2/369/1062/26
РІШЕННЯ
Іменем України

16.04.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., прокурора Лук`янчука А.В., представника відповідача Кожокар М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи № 369/159/24 за позовною заявою заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення, -
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення.
Позов мотивував тим, що Київською обласною прокуратурою встановлено підстави для представництва інтересів держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області з огляду на виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства, оскільки неуповноваженим органом державної влади приватній особі передано для ведення особистого селянського господарства в приватну власність земельну ділянку лісогосподарського призначення державної форми власності, яка у подальшому була продана відповідачу.
Прокурор зазначив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2015 у справі № 369/1777/13-ц, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016, скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 04.03.2010 № 1528 в частині затвердження проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,8600 га для ведення особистого селянського господарства, визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯИ № 495298. Витребувано оспорювану земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ДП «Київське лісове господарство». Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що спірна земельна ділянка відносилась до категорії земель лісогосподарського призначення, а тому оскаржуване розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо передачі ділянки у власність ОСОБА_2 та видача йому державного акта суперечить вимогам закону. При цьому суди виходили з того, що спірна ділянка не вилучалась у ДП «Київське лісове господарство» і не змінювалось її цільове призначення, а відтак розпоряджатися цією ділянкою Києво-Святошинська районна державна адміністрація не мала права. 
Прокурор вважає, що фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано первісним власником та в подальшому відчужено на користь відповідача, що і призвело до протиправного одержання у власність лісових земель.
Як зазначив позивач, у даному випадку належним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову до відповідача з метою усунення перешкод, які ця особа створює власнику - державі в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом повернення спірної земельної ділянки державі в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.01.2024 провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
17.06.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Навроцького Дмитра Миколайовича про залишення без руху позовної заяви у цивільній справі № 369/159/24 та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
18.06.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Навроцького Дмитра Миколайовича про застосування строків позовної давності.
У заяві про застосування строків позовної давності вказано, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду належним та ефективним способом захисту прав на землі лісогосподарського призначення є віндикаційний позов у порядку статті 387 ЦК України. Відтак, очевидним є те, що належним та ефективним способом захисту прав на землі лісового фонду (лісогосподарського призначення) є віндикаційний позов, до якогозгідно з положеннями ЦК України застосовуються строки позовної давності.
У заяві було звернуто увагу суду на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 25.09.2012 року Заступником прокурора Києво-Святошинського району Київської області було подано позовну заяву до Києво-Святошинського районного суду про визнання недійсним, протиправним та скасування розпорядження райдержадміністрації. За результатами поданої позовної заяви було відкрито провадження у справі № 369/1777/13-ц, на яку позивач посилається як на підставу преюдиціальності обставин. На думку відповідача, ще у вересні 2012 року прокуратурі було відомо про те, що вказана земельна ділянка вибула із державної власності. 
Крім того, наголошено, що додатково про факт відчуження земельної ділянки позивачу могло стати відомо з моменту внесення інформації про земельну ділянку у ДРРП, а саме з 08.09.2016 року, а тому строк позовної давності сплив 08.09.2019.
18.06.2024 року від ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Навроцький Дмитро Миколайович до суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач зазначає, що позовні вимоги заступника прокурора Київської обласної прокуратури не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У відзиві зазначено, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав на спірні земельні ділянки, належним та ефективним способом захисту прав на землі лісового фонду (лісогосподарського призначення) є віндикаційний позов, а не негаторний позов, який пред`явлено у цій справі, обрання та застосування неналежного неефективного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Вказано, що обставини встановлені під час розгляду справи № 369/1777/13-ц не мають преюдиціального значення та підлягають встановленню та дослідженню під час розгляду даної справи, оскільки ОСОБА_1 не була учасником справи № 369/1777/13-ц та щодо неї дані обставини не встановлювалися, так само як і щодо Фастівської районної державної адміністрації Київської області.
Також наголошено, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, у разі задоволення позову на відповідача буде покладено додатковий (надмірний) тягар у вигляді ініціювання іншого судового процесу щодо повернення грошових коштів чи стягнення збитків з Продавця та/або органу місцевого самоврядування, що не відповідає принципам пропорційності, і що є порушенням Конвенції, практики ЄСПЛ та є неправомірним втручанням у право мирного володіння майном відповідача.
22.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» надійшла заява про заміну третьої особи її правонаступником. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.10.2024 постановлено замінити у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Київське лісове господарство» (код ЄДРПОУ 00991373) на правонаступника Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9А, код ЄДРПОУ 44768034).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.02.2025 року позовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення, залишено без руху.
07.04.2025 року від Київської обласної прокуратури до суду надійшла заява про усунення недоліків разом з платіжною інструкцією № 884 від 28.03.2025 року про додаткову сплату позивачем 103647,00 грн судового збору.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.05.2025 року продовжено розгляд цивільної справи № 369/159/24.
02.07.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Навроцького Дмитра Миколайовича надійшла заява про про залишення позову без розгляду.
02.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» від Прокурора до суду надійшла заява про зміну предмета позову у якій він просив позовні вимоги за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 у справі № 369/159/24 розглядати в наступній редакції: 
«1. Витребувати на користь держави в особі Фастівської районної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:5725, 3222481600:02:010:5726, 3222481600:02:010:5730, 3222481600:02:010:5731».
«2. Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач – Київська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ – 02909996; банк отримувача – Держказначейська служба України м. Київ; МФО – 820172; рахунок отримувача – UA028201720343190001000015641».
09.12.2025 року через підсистему «Електронний суд» адвокатом Навроцьким Дмитром Миколайовичем надіслано заяву у якій було зазначено про розірвання договору із відповідачем та припинення повноважень.
10.12.2025 року через підсистему «Електронний суд» від адвоката Кожокара Максима Юрійовича надійшла заява про вступ у справу як представника відповідача.
У судовому засіданні 25.03.2026 року судом задоволено заяву прокурора про зміну предмета позову та вирішено розглядати позовні вимоги в редакції, викладеній у заяві про зміну предмета позову. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.03.2026 було закрито підготовче провадження у справі.
10.04.2026 року від адвоката Кожокара Максима Юрійовича надійшли письмові пояснення по справі у яких було зазначено, що відповідач є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, оскільки первісна земельна ділянка була придбана на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 07.12.2011 № 1259, укладеного з ОСОБА_2 . При цьому сторони зазначеного правочину не знали і не могли знати, що земельна ділянка незаконно та/або протиправно вибула з власності держави.
Зауважено, що оскільки судом першої інстанції рішення про витребування майна у справі, що розглядається не ухвалено, вирішення позовних вимог Прокурора можливе лише з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025, який набрав чинності 09.04.2025, який має зворотну дію у часі. 
Наголошено, що з дати передачі першому набувачеві земельної ділянки з державної власності у приватну минуло більше десяти років, що створює підстави для застосування положень п. 2 ч. 3 ст. 388 ЦК України, а саме положень про неможливість витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.
10.04.2026 року від адвоката Кожокара Максима Юрійовича, який представляє інтереси відповідача, до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності (нова редакція).
У заяві про застосування строків позовної давності (нова редакція) вказано, що належним та ефективним способом захисту права власності держави щодо земельних ділянок лісового фонду є віндикаційний позов. Право власника на витребування земельної ділянки лісового фонду з чужого незаконного володіння обмежене загальним строком позовної давності у три роки, який обчислюється з моменту, коли власник або уповноважений ним орган дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. 
Наголошено, що існує декілька дат, з яких власник майна дізнався або міг дізнатися про вибуття свого майна на користь Відповідача (25.06.2012, 25.09.2012, 08.09.2016, 17.02.2017). 
Вказано, що ДП «Київське лісове господарство» ще до 25.06.2012 дізналося про порушення своїх прав у зв`язку з вибуттям земельної ділянки із державної власності, що підтверджується інформацією із позовної заяви у справі № 369/1777/13-ц. 
У свою чергу органу прокуратури станом на 25.09.2012 було відомо про вибуття земельної ділянки з власності держави, про що свідчать матеріали справи № 369/1777/13-ц. 
Крім того, власник майна дізнався або міг дізнатися про вибуття свого майна на користь відповідача 08.09.2016, коли відомості про зареєстроване право власності щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275 були внесені до ДРРП, оскільки державна реєстрація речових прав є публічною, а відомості реєстру — відкритими та доступними. 
Також у заяві зазначено, що 17.02.2017 прокурор дізнався про порушення прав позивача під час виконання рішення суду у справі № 369/1777/13-ц у зв`язку з вибуттям майна на користь відповідача, що підтверджується витягом з ДРРП від 17.02.2017 № 80643570. 
Підсумовано, що незалежно від того, яку саме з наведених дат взяти до уваги, строк позовної давності за цим позовом є пропущеним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
10.04.2026 від адвоката Кожокара Максима Юрійовича, який представляє інтереси відповідача, до суду надійшла заява про залишення без розгляду клопотання від 17.06.2024 про залишення позовної заяви без розгляду та заяви від 02.07.2025 про залишення позову прокурора без розгляду.
13.04.2026 у судове засідання з`явився прокурор та представник відповідача.
У судовому засіданні судом задоволено заяву відповідача та залишено без розгляду клопотання від 17.06.2024 і заяву від 02.07.2025 про залишення позову прокурора без розгляду.
Представники позивача та третьої особи ДСГП «Ліси України» в судове засідання не з`явились, проте позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі його представника.
Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача адвокат Кожокар М.Ю. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні.
Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, наявні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 04.03.2010 № 1528 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського (Фастівського) району Київської області.
На підставі зазначеного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯИ № 495298 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275, з цільовим призначенням — для ведення особистого селянського господарства.
07.12.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу № 1259 земельної ділянки з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275. 
На підставі зазначеного договору ОСОБА_1 отримала державний акт від 09.02.2012 серії ЯМ № 322555 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275, площею 0,86 га, з цільовим призначенням — для ведення особистого селянського господарства.
У справі № 369/1777/13-ц судами було встановлено, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 04.03.2010 № 1528 в частині затвердження проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,8600 га для ведення особистого селянського господарства прийнято всупереч вимог ст.ст. 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 Земельного кодексу України та ст.ст. 16, 17, 18 Лісового кодексу України, оскільки на його підставі відбулась незаконна передача у приватну власність земель лісогосподарського призначення у спосіб та для потреб не передбачених законодавством, без попереднього припинення права користування землекористувача.
У подальшому, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. від 08.09.2016 № 31289425, зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,86 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275, розташовану в межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського (Фастівського) району Київської області, на підставі державного акта серії ЯМ № 322555, що підтверджується витягом із ДРРП від 17.02.2017 № 80643570.
На підставі заяви ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки від 09.09.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. за № 2538 та технічної документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, проведено поділ земельної ділянки площею 0,86 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275 на 11 окремих ділянок, а саме: 
площею 0,0607 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5703 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33845012; 
площею 0,0908 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5711 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33852641; 
площею 0,0945 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5709 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33851545; 
площею 0,0762 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5710 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33852121; 
площею 0,0675 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5708 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33850985; 
площею 0,0651 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5707 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33850681; 
площею 0,0670 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5706 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33850397;
площею 0,0599 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5705 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33848827; 
площею 0,0866 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5704 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33848061; 
площею 0,0593 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5702 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33843149; 
площею 0,1324 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5701 для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району. Рішення приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 14.02.2017, індексний номер: 33842344. 
На підставі заяви ОСОБА_1 від 11.02.2019 № 388 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:5703, 3222481600:02:010:5707, 3222481600:02:010:5708, 3222481600:02:010:5709, 3222481600:02:010:5710, 3222481600:02:010:5711 об`єднані у земельну ділянку площею 0,4548 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5731. Рішенням державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Турбаніста І.В. від 13.03.2019 № 45929872 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,4548 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5731. 
На підставі заяви ОСОБА_1 від 11.02.2019 № 391 земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:5702, 3222481600:02:010:5704, 3222481600:02:010:5705, 3222481600:02:010:5706 об`єднані у земельну ділянку площею 0,2728 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5730. Рішенням державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Турбаніста І.В. від 13.03.2019 № 45929387 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,2728 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5730. 
На підставі заяви ОСОБА_1 від 11.02.2019 № 385 земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:5701 площею 0,1324 га поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222481600:02:010:5726 площею 0,0756 га та 3222481600:02:010:5725 площею 0,0568 га. Рішенням державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Турбаніста І.В. від 13.03.2019 № 45933292 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,0756 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5726. Також рішенням державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Турбаніста І.В. від 13.03.2019 № 45934342 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,0568 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:5725.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2015 у справі № 369/1777/13-ц, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016, скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 04.03.2010 № 1528 в частині затвердження проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,8600 га для ведення особистого селянського господарства, визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯИ № 495298. Витребувано оспорювану земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ДП «Київське лісове господарство».
Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що спірна земельна ділянка належала до категорії земель лісогосподарського призначення, а тому оскаржуване розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо передачі ділянки у власність ОСОБА_2 та видача йому державного акта суперечать вимогам закону. При цьому суди виходили з того, що спірна ділянка не вилучалась у ДП «Київське лісове господарство» і не змінювалось її цільове призначення, а відтак розпоряджатися цією ділянкою Києво-Святошинська районна державна адміністрація не мала права.
Отже, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2015 року у справі № 369/1777/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016, встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення.
18.05.2017 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1 ; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування спірних земельних ділянок із чужого незаконного володіння.
19.05.2017 року ухвалою суду відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі № 369/5239/17.
29.11.2018 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/5239/17 позовну заяву Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства Київське лісове господарство до ОСОБА_1 ; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння залишено без розгляду.
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України.
Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним: ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами ч. 1 ст. 387 ЦК України визначено, що саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Верховного Суду від 07.05.2025 у справі № 128/680/21 зазначено:
«Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов, а висновки судів попередніх інстанцій про те, що заявлений прокурором спір є негаторним, суперечать сталій практиці Великої Палати Верховного Суду».
Верховний Суд у своїй постанові від 11.02.2026 у справі № 367/4050/20 зазначив наступне:
«Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2022 року у справі № 363/2877/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19, від 23 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22, відповідно до яких зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом їх часткового накладення на землі лісового фонду, треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його володіння цими ділянками, у зв`язку з чим у цьому випадку ефективним способом захисту порушеного права є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, надаючи тлумачення такого висновку, вказала, що у ньому йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником, яка розглядається як фактичне заволодіння, а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття, яке не є заволодінням, у зв`язку з чим у таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
Таким чином, у спорах цієї категорії належним (правомірним) способом захисту є віндикаційний позов за умови доведення факту накладення земельних ділянок, протиправності вибуття майна та ідентифікації спірної частини земельної ділянки. У разі задоволення таких вимог спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у власність особи, яка довела порушення свого права.
Щодо земельних ділянок лісового фонду Велика Палата Верховного Суду визначила ефективним способом захисту порушеного права власності саме віндикаційний позов, оскільки за вимогами законодавства землі лісового фонду за певних обставин можуть перебувати у приватній власності. Отже, саме вимоги про витребування земельної ділянки, а не про усунення перешкод у здійсненні права власності (як помилково визначив прокурор), сприятимуть дійсному захисту прав власника щодо земель лісового фонду.».
Верховний Суд у своїй постанові від 01.12.2025 у справі № 686/9819/24 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-256цс18)). Така судова практика є сталою, і підстав для відступу від неї колегія суддів не вбачає.
Схожий висновок також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23)».
Отже, суд констатує, що з аналізу усталеної практики Верховного Суду вбачається, що належним та ефективним способом захисту права власності держави щодо земельних ділянок лісового фонду є віндикаційний позов.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1, 2 статті 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З урахуванням проаналізованих правових норм, встановлених фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
По-перше, добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку (постанова Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 911/915/22).
Добросовісним набувачем вважається особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження. Відповідно, недобросовісним є набувач, який знав або за фактичних обставин набуття майна міг знати, що отримує майно від особи, яка не має права його відчужувати. При цьому добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь поінформованості набувача про правомірність набуття майна в особи, яка не має права на його відчуження. Добросовісність дій набувача має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку (пункт 40 постанови Верховного Суду від 25.10.2024 у справі № 924/1022/22).
У пункті 7.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 зазначено: «Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно».
Отже, Відповідач є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, оскільки первісна земельна ділянка була придбана Відповідачем на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 07.12.2011 № 1259, укладеного з ОСОБА_2 . При цьому сторони зазначеного правочину в момент його укладання не знали і не могли знати, що земельна ділянка незаконно чи протиправно вибула з власності держави.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів недобросовісності відповідача. Прокурором не доведено, що відповідач знав або повинен був знати про можливу незаконність набуття земельних ділянок ОСОБА_2 .
Також прокуратурою не доведено наявність у відповідача підстав ставити під сумнів правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку. За таких обставин відповідач відповідає ознакам добросовісного набувача.
В контексті наведених вище обставин добросовісного набуття спірної земельної ділянки Відповідачем, слід застосовувати положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набрав чинності 09.04.2025.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Невнесення відповідних грошових коштів унеможливлює постановлення судом рішення про витребування майна.
Матеріали справи не містять доказів внесення прокурором або іншим уповноваженим органом вартості спірних земельних ділянок на депозитний рахунок суду.
Отже, відсутність передбаченої законом передумови у вигляді внесення вартості майна на депозитний рахунок суду виключає можливість задоволення позовних вимог прокурора.
По-друге, згідно з пунктом 2 Закону № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:
1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;
2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Згідно з пунктом 4 Закону № 4292-ІХ у статті 391 ЦК України назву викласти в такій редакції:
«Стаття 391. Захист права власності власника майна»;
доповнити частиною другою такого змісту:
«2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом.
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
З аналізу Закону № 4292-ІХ вбачається, що вирішення позовних вимог Прокурора можливе лише з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025, який набрав чинності 09.04.2025.
З матеріалів справи вбачається, що первісний власник - ОСОБА_2 , набув земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275 у власність 04.03.2010 у зв`язку із прийняттям розпорядження Києво-Святошинською районною державною адміністрацією, тобто до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (01.01.2013).
Оскільки на момент передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_2 державна реєстрація права власності на земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була неможлива (фактично законом не було встановлено обов`язку), то перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування спірного нерухомого майна, переданого з державної власності у приватну, починається з дати передачі першому набувачеві, тобто з 04.03.2010 — з дати передачі земельної ділянки ОСОБА_2 . 
Однак із даним позовом прокуратура звернулася до суду 30.12.2023.
Судом встановлено, що з дати передачі (04.03.2010) першому набувачеві - ОСОБА_2 , земельної ділянки з державної власності у приватну минуло більше десяти років, що створює підстави для застосування положень пункту 2 частини 3 статті 388 ЦК України.
Положення Закону № 4292-ІХ прямо обмежують державу у праві на витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача десятирічним строком, який у межах спірних правовідносин позивачем пропущено. Суд тлумачить зміст п. 2 ч. 3 ст. 388 ЦК України ширше та зазначає, що намір захистити права держави не може суперечити та порушувати право відповідача на мирне володіння спірною земельною ділянкою, яке було визнано самою державою. Таким чином, саме бездіяльність держави протягом тривалого періоду часу унеможливлює подальший захист її прав та інтересів.
Вказаний висновок суду узгоджується з позицією викладеною у постанові Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі №911/953/24, що є подібною до даної справи і по якій ухвалою Касаційного господарського суду від 08.09.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження.
Також суд приймає до уваги, що витребування у добросовісного набувача на користь держави спірних земельних ділянок через 13 років після того, як такі земельні ділянки вибули із земель державної власності, буде ставити під сумнів стабільність цивільного обороту та нівелюватиме юридичну визначеність. Тягар виникнення таких наслідків буде надмірним та порушуватиме справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.
Таким чином, оскільки з моменту передачі земельної ділянки першому набувачеві - ОСОБА_2 минуло більше 10 років, то ця обставина виключає можливість задоволення позовних вимог прокурора з огляду на положення пункту 2 частини 3 статті 388 ЦК України.

По-третє, щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.
Прокуратура у позовній заяві (а.с. 4, абз. 1) зазначає, що рішенням приватного нотаріуса Київського районного нотаріального округу Саєнко О.О. від 08.09.2016 № 31289425 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,86 га з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275, розташовану в межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського (Фастівського) району Київської області, на підставі державного акта серії ЯМ № 322555.
Зазначене підтверджується зокрема інформацією із ДРРП від 29.09.2023 № 348554929.
Отже, відомості про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275, були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 08.09.2016. 
З огляду на публічний характер цього реєстру та відкритість і доступність відповідної інформації, власник майна (та/або Прокурор) мав можливість дізнатися про вибуття земельної ділянки саме з моменту внесення таких відомостей до ДРРП.
Таким чином, враховуючи, що прокуратура з 08.09.2016 мала можливість дізнатися, хто є власником земельної ділянки, а також враховуючи, що із даним позовом вона звернулася до суду 30.12.2023, то прокуратурою пропущено строк звернення до суду на 4 роки 3 місяці та 21 день. 
Крім того встановлено, що 18.05.2017 Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі: Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_1 ; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (справа № 369/5239/17).
На сторінці 4 абзац 8 вищезазначеної позовної заяви у справі № 369/5239/17, копія якої наявна у матеріалах справи, зазначено: 
«Під час виконання вищевказаних судових рішень встановлено, що ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222481600:02:010:0275. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.02.2017 № 80643570, відповідно до якої власником земельної ділянки площею 0,86 гa 3 кадастровим номером 3222481600:02:010:0275 є ОСОБА_1 . Цільове призначення даної земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва».
Суд доходить до висновку, що 17.02.2017 прокуратурі стало відомо про порушення прав позивача під час виконання рішення суду у справі № 369/1777/13-ц у зв`язку з вибуттям майна на користь Відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2017 № 80643570, який наявний в матеріалах справи.
Враховуючи, що прокуратура 17.02.2017 дізналась про те, що власником ділянки є ОСОБА_1 , то останнім днем звернення з даним позовом до суду є 17.02.2020.
Крім цього, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Зазначений Закон набрав чинності 02.04.2020.
Отже, продовження строків позовної давності може застосовуватися лише з моменту набрання чинності цим Законом, тобто з 02.04.2020.
Водночас, як зазначалося вище, останнім днем звернення до суду з даним позовом було 17.02.2020, тобто строк позовної давності сплив до набрання чинності вищезазначеним Законом, тобто до початку дії положень про продовження строків позовної давності на строк дії карантину.
Таким чином, оскільки з даним позовом прокуратура звернулась до суду лише 30.12.2023, то строк позовної давності пропущено на 3 роки 10 місяців та 12 днів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц)
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, тому підстав для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності у даному випадку не вбачається.
Суд також зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Із урахуванням наведеного, встановлених судом фактичних обставин справи, правової природи спірних правовідносин та наданої їм правової оцінки, дослідивши й оцінивши докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокуратури про витребування земельних ділянок не підлягають задоволенню повністю.
Так як позов залишено без задоволення, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за стороною позивача, витрати по сплаті судового збору покладаються на Київську обласну прокуратуру.
Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фастівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення – відмовити повністю.
Витрати по сплаті судового збору покласти на Київську обласну прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено та підписано: 01.05.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко