Єдиний унікальний номер справи №757/23670/25-ц
Провадження №22-ц/824/7958/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за поданням Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олена Грайровна (далі - Держаний виконавець Григорян О.Г.) звернулась 20 травня 2025 року до Печерського районного суду міста Києва з поданням в якому просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 (далі - боржник, ОСОБА_1 ) у праві виїзду за межі України до повного виконання останнім постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.03.2023 № 41961401 (виконавче провадження № НОМЕР_1).
В обґрунтування подання Держаний виконавець Григорян О.Г. зазначає, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.03.2023 року № 41961401 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчий збір в сумі 2 316 736,19 грн. 07.03.2023 року Державним виконавцем Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Станом на 20.05.2025 року постанова про стягнення виконавчого збору залишається не виконаною. Так, будь-яких дій щодо погашення заборгованості боржником не виконано, від явки до державного виконавця та від сплати виконавчого збору він ухиляється, відтак державний виконавець вважає за необхідне вжити заходів та обмежити боржника у праві виїзду за кордон до належного виконання ним боргових зобов`язань.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року подання державного виконавця задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 06 лютого 2026 року апелянт  ОСОБА_1  подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця.
Відзив на апеляційну скаргу протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження до суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 21 травня 2026 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 , зазначив, що на виконанні органу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження щодо стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 2 316 736,19 грн., про існування якого останній був належним чином повідомлений; законність постанови про стягнення виконавчого збору підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили; державним виконавцем вживалися передбачені законом заходи примусового виконання рішення, зокрема накладалися арешти на майно та кошти боржника, здійснювалися заходи щодо розшуку його майна та звернення стягнення на доходи; попри це заборгованість залишається непогашеною, вимоги державного виконавця боржником не виконані, запитувана інформація та пояснення не надані, будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення або врегулювання порядку погашення боргу, не вчинено; такі обставини свідчать про ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, що відповідно до вимог статті 441 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України до повного виконання рішення.

Незважаючи на те, що апелянт під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляв відповідних доводів та не викладав своєї правової позиції, аргументи, наведені ним в апеляційній скарзі, вже були фактично охоплені предметом дослідження суду першої інстанції з огляду на встановлені обставини справи та надані докази. Суд першої інстанції фактично здійснив їх всебічний аналіз, надав належну правову оцінку та дійшов обґрунтованих висновків, які не спростовуються доводами апеляційної скарги та не дають підстав для їх перегляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на викладене, а також ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд вищої інстанції не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен довід сторони та може обмежитися підтвердженням мотивів, наведених судом нижчої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для повторного детального аналізу аргументів, викладених в апеляційній скарзі.
Наведені апелянтом доводи охоплюються межами дослідження, здійсненого судом першої інстанції, отримали належну правову оцінку та не спростовують правильності його висновків, у зв`язку з чим підстави для їх переоцінки чи додаткового мотивування відсутні.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо відсутності у матеріалах справи доказів його ухилення від виконання покладених на нього зобов`язань.
Колегія суддів не погоджується із зазначеною позицією з огляду на таке:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, боржник був належним чином обізнаний про існування відповідного виконавчого провадження, отримав постанову про його відкриття, а також неодноразово реалізовував свої процесуальні права шляхом оскарження постанов, дій та рішень державного виконавця у судовому порядку. Сам факт звернення апелянта до суду із відповідними скаргами свідчить про його обізнаність щодо перебігу виконавчого провадження, змісту прийнятих виконавцем рішень та покладених на нього обов`язків.
Водночас, незважаючи на належну поінформованість про існування виконавчого провадження та необхідність виконання відповідного обов`язку, будь-яких реальних і достатніх заходів, спрямованих на його виконання, боржником вчинено не було. Вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення не призвели до його фактичного виконання.
Колегія суддів враховує, що доводи апелянта фактично зводяться до посилання на усталену судову практику щодо того, що сам по собі факт невиконання судового рішення не є безумовним доказом ухилення від його виконання. Разом із тим у даному випадку суд першої інстанції виходив не лише з факту наявності невиконаного зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що боржник не виконав передбачених законодавством обов`язків учасника виконавчого провадження, зокрема не подав декларацію про доходи та майно, не надав виконавцю необхідних відомостей щодо свого майнового стану та не вчинив інших дій, спрямованих на належне сприяння виконанню рішення суду.
Крім того, судом встановлено, що апелянт є керівником юридичної особи та фактично здійснює управління її діяльністю. Державним виконавцем на адресу відповідного підприємства була направлена вимога щодо здійснення відрахувань із заробітної плати боржника в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», проте зазначена вимога фактично виконана не була, а жодних відрахувань на виконання рішення суду підприємством не здійснювалося.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано врахував не лише сам факт невиконання зобов`язання, а й поведінку боржника під час виконавчого провадження. З огляду на службове становище апелянта як керівника підприємства та його реальну можливість впливати на виконання вимог державного виконавця, відсутність будь-яких результатів виконання відповідної вимоги у сукупності з іншими встановленими обставинами обґрунтовано була оцінена судом як така, що свідчить про ухилення від виконання покладених на нього обов`язків.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта й про те, що ним нібито не отримувалися постанови та інші документи державного виконавця. Вказані твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки апелянт оскаржував відповідні постанови та рішення виконавця в судовому порядку, що об`єктивно свідчить про його обізнаність щодо їх існування та змісту.
Відповідно до статей 12, 13 та 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє учасника справи від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх обґрунтувань. 

У даній справі державним виконавцем як заявником надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження обставин, викладених у поданні про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Натомість апелянт фактично обмежився критикою правової позиції виконавця та оцінкою наданих ним доказів, не надавши суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження власних заперечень.
Зокрема, апелянтом не доведено його основну тезу про те, що він належним чином сприяв виконанню рішення суду, а невиконання відповідного зобов`язання було зумовлене виключно об`єктивними причинами, які не залежали від його волі та поведінки. Будь-яких доказів вчинення ним активних дій, спрямованих на виконання покладеного обов`язку, усунення перешкод для виконання рішення або взаємодію з органом державної виконавчої служби матеріали справи не містять, а апелянтом такі докази до суду не подані.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

Д.О. Таргоній