ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 369/110/23
провадження № 61-15133св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Стрільчук Людмили Михайлівни, яка діє в інтересах Офісу Генерального прокурора, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року у складі судді Пінкевич Н.С. та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Кулікової С. В., Олійника В. І., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2013 року був призначений на посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. 
26 липня 2013 року на підставі заяви ОСОБА_2 слідчим управлінням головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області було розпочато досудове розслідування, у той самий день позивача було затримано при виході з закладу громадського харчування. У подальшому  ОСОБА_1 тримали під вартою, несвоєчасно призначали захисника, тримали в кайданках, чим було грубо порушено норми процесуального закону та права позивача. 
Сам факт перебування позивача під слідством і судом та факт обрання відносно нього запобіжного заходу мали стресові наслідки, він вимушений був захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призвело до душевних хвилювань, моральних страждань та негативно вплинуло на звичний уклад життя. Моральних страждань також зазнала дружина позивача, яка була вагітною. 
Унаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, у позивача погіршились стосунки з оточуючими людьми, колегами по роботі, керівництвом. 
Участь у слідчих діях та судових засіданнях завдало шкоду діловій репутації позивача та він вимушено написав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Усі клопотання ОСОБА_1 до слідчого, у тому числі про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, повернення особистого майна, перевищення службових повноважень, скарги до Генеральної прокуратури України, ігнорувались. Саме досудове розслідування проводилось з грубим порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України. Справа тривалий час перебувала на розгляді у суді та ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції було скасовано, а кримінальне провадження за частиною другою статті 368 КК України закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді та вичерпання можливості їх отримання.
Позивач зазначив про те, що період його перебування під слідством та судом становить 09 років 08 днів. Протягом вказаного часу він вимушений був приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачати час та кошти, що вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя та виховання двох малолітніх дітей. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 1 500 000 грн та майнову шкоду в розмірі 20 000 грн, яка складається з витрачених коштів на листування, прибуття до органу, що здійснює досудове розслідування та судів.
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просив суд: 
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь грошових коштів у розмірі 1 500 000 грн компенсації моральної шкоди; 
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 20 000 грн в рахунок витрат, пов`язаних з листуванням та прибуттям до органу, що здійснює досудове розслідування, та до судів першої, апеляційної, касаційної інстанцій.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 12 квітня 2023 року позов  ОСОБА_1  задоволено частково.
Стягнено з Держави Україна на користь  ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 900 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач просив відшкодувати моральну шкоду завдану йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вручення підозри, пред`явлення обвинувачення та визнання обвинуваченим, унаслідок незаконного затримання та обрання запобіжного заходу у вигляд застави, незаконного проведення обшуків, накладення арешту на майно.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відшкодуванню на користь позивача підлягає моральна шкода, завдана його незаконним кримінальним переслідуванням протягом тривалого часу, що включає в себе моральну шкоду, завдану як незаконними обшуками, арештами майна, так і незаконним обранням відносно нього запобіжних заходів.
Позивач незаконно перебував під слідством і судом протягом 108 місяців 
2 календарних днів. 
Тобто гарантований державою мінімальний розмір моральної шкоди становить 724 046,66 грн.
Суд першої інстанції врахував, що на час затримання позивача його дружина - ОСОБА_3 була вагітна, 25 тижнів, що підтверджується довідкою Київського міського пологового будинку № 3; позивач був вимушений подати заяву про звільнення з посади державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість збільшення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач незаконно перебував під слідством і судом дев`ять років, у зв`язку із цим йому завдано моральної шкоди, розмір якої слід визначити з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, тому відшкодування моральної шкоди суд визначив у розмірі 900 000 грн, оскільки позивачем доведено негативний вплив неправомірних дій зазначених органів на його фізичний та психологічний стан, шкоду його діловій репутації. 
Разом з тим суд вказав, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення 20 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди за листування та прибуття на виклики до органів досудового розслідування і суду, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження понесення цих витрат. Надані позивачем повістки про виклик, копії скарг, заяв, звернень не є належними та допустимими доказами на підтвердження вказаних обставин.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 
2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно врахував, що на час затримання ОСОБА_1 його дружина - ОСОБА_3 була вагітна, крім того, позивач вимушений був подати заяву про звільнення з роботи.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно збільшив розмір відшкодування моральної шкоди відносно гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі про необхідність зменшення визначеного судом розміру відшкодування є безпідставними, оскільки, враховуючи тривалість перебування позивача під слідством і судом, з урахуванням засад розумності та справедливості, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що моральна шкода у розмірі 900 000 грн, визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та з урахуванням всіх обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2023 року прокурор відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Стрільчук Л. М., яка діє в інтересах Офісу Генерального прокурора, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, просить оскаржувані судові рішення змінити, а саме зменшити розмір моральної шкоди з 900 000 грн до 724 046,67 грн. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Стрільчук Л. М., яка діє в інтересах Офісу Генерального прокурора, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає, що суди не застосували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 500/2296/14-ц, 
від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/9001/17-ц, від 10 листопада 
2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 202/1722/19-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення підлягають зміні у частині суми відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неправильним застосуванням положень закону. 
Відповідачами фактично не заперечувався факт наявності завданої позивачу моральної шкоди, проте лише у розмірі визначеному положеннями закону за час перебування під слідством і судом, тобто 724 046,67 грн. 
Сума відшкодування має бути обґрунтована з посиланням на відповідні докази, разом з тим судами таких дій вчинено не було та безпідставно стягнуто моральну шкоду у розмірі 900 000 грн. 
Прокурор вказував про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. 
Крім того, виправдувальний вирок щодо позивача судом не ухвалювався. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом установлено, що за заявою  ОСОБА_2 26 липня 2013 року було розпочате досудове розслідування кримінального провадження 
№ 12013100010000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, слідчим управлінням головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.
01 серпня 2013 року старшим слідчим Загамулою В. В. проведено обшук автомобіля «Mercedes-BenzS500», номерний знак НОМЕР_1 , який належить 
ОСОБА_1 
01 серпня 2013 року слідчим управлінням головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області затримано ОСОБА_1 , як особу, підозрювану у вчиненні злочину.
02 серпня 2013 року проведено огляд службового кабінету ОСОБА_1 . 
02 серпня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 серпня 2013 року та ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2013 року у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено та застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді застави.
05 вересня 2013 року підготовлено клопотання про відсторонення 
ОСОБА_1 від посади державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, також проводились інші слідчі, негласні слідчі дії.
За клопотанням слідчого, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2013 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: автомобіль, грошові кошти та мобільний телефон.
30 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру.
Після завершення досудового розслідування ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт 11 жовтня 2013 року.
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 11 серпня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави на строк 3 (три) роки, без конфіскації майна. На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2014 року вирок суду першої інстанції скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, і призначено покарання у виді 1 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 грн в дохід держави з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки. Застосований до ОСОБА_1 ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2013 року запобіжний захід у виді застави у розмірі 91 760 грн, скасовано. Повернуто суму заставу ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо речових доказів, скасовано арешт з майна ОСОБА_1 .
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 09 лютого 2017 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 24 січня 2019 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок районного суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирок скасовано на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості 
ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливостей їх отримання. Запобіжні заходи скасовані, застава повернута, вирішено питання речових доказів, скасовано арешт майна.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Частиною шостою статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що  ОСОБА_1  незаконно перебував під слідством та судом 108 місяців 2 календарних дні, чим йому заподіяно моральної шкоди та вказали про те, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування.
Верховний Суд погоджується з визначеним судами розміром відшкодування моральної шкоди позивачу з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц).
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, від 19 лютого 2025 року у справі № 199/3248/23.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом 
108 місяців 2 календарні дні (з 02 серпня 2013 року по 04 серпня 2022 року).
Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що відшкодування моральної шкоди не може бути менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, проте урахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, у тому числі його звільнення з роботи, вагітність дружини на час затримання  ОСОБА_1 , істотність вимушених змін в житті позивача, принципи виваженості, розумності і справедливості, обґрунтовано визначили суму на відшкодування моральної шкоди у розмірі 900 000 грн.
Доводи прокурора у касаційній скарзі про те, що відносно позивача виправдувальний вирок не ухвалювався є безпідставними, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції було скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України,оскільки невстановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Такі обставини свідчать про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи слідства для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.
Посилання прокурора у касаційній скарзі на те, що на користь позивача має бути стягнута моральна шкода у мінімальному визначеному законом розмірі, на увагу не заслуговують, оскільки встановлений судами розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу не більший ніж достатній для розумного задоволення його потреб як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення.
Указаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17.
За встановлених обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать узагальненим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 500/2296/14-ц, 
від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/9001/17-ц, від 10 листопада 
2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 202/1722/19-ц,на які посилався прокурор, як на підставу касаційного оскарження.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Стрільчук Людмили Михайлівни, яка діє в інтересах Офісу Генерального прокурора, залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська