ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/48078/24 Головуючий у 1-й інстанції: Лиска І.Г.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання Будімірової Д.О.,
представника відповідача Ніколаєнко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - відповідач/ДП «Центр Державного земельного кадастру») про: 
- визнання бездіяльності ДП «Центр Державного земельного кадастру» протиправною, яка створює ситуацію для використання двох земельних ділянок ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , без кадастрового номеру, без сплати земельного податку, тобто без облікове вимушене самовільне використання землі;
- зобов`язання ДП «Центр Державного земельного кадастру» виготовити землевпорядну документацію ОСОБА_1 з внесенням в публічну кадастрову карту України кадастрових номерів, за якими до дати закінчення воєнного стану в Україні та завершення процедури проходження ОСОБА_1 оформлення землевпорядних та правовстановлюючих документів на землю відповідно до прийнятих рішень Гребінківської міської ради від 27 квітня 2023 року № 2090 та № 2089 щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0, 0768 га, та для ведення особистого селянського господарства 0, 1061 га, ОСОБА_1 буде відшкодовувати втрати бюджету Гребінківської об`єднаної територіальної громади від недоотримання коштів за фактичне використання земельною ділянкою на території АДРЕСА_1 , яку фактично використовує позивачка з 2016 року для будівництва та обслуговування житлового будинку «Л-1» загальною площею 62,1 м2 та господарських будівель: літньої кухні «Ж»; сараю «К»; погребу під «К»; літнього душу «Е»; вбиральні «З».
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послалась на те, що вона фактично використовує дві земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , однак зазначені земельні ділянки не сформовані як об`єкти цивільних прав, їм не присвоєно кадастрових номерів та не здійснено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Відповідно до рішень Гребінківської міської ради від 27 квітня 2023 року № 2089 та № 2090, прийнятих на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/27891/20, їй були відведені земельні ділянки площею 0, 0768 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0, 1061 га для ведення особистого селянського господарства, однак завершити процедуру оформлення права на землю неможливо через встановлені під час воєнного стану законодавчі обмеження щодо безоплатної передачі земель та розроблення відповідної землевпорядної документації. Позивачка вказала, що неодноразово зверталась до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та Держгеокадастру із запитами щодо можливості виготовлення землевпорядної документації та визначення уповноваженого структурного підрозділу, який обслуговує територію м. Гребінка, проте отримала відповіді про відсутність можливості виконання таких робіт або про відсутність відповідного підрозділу. На її думку, така бездіяльність відповідача фактично унеможливлює присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів та завершення процедури оформлення прав на земельні ділянки. На спірних земельних ділянках у 2016-2022 роках було здійснено будівництво та введення в експлуатацію житлового будинку і господарських споруд, однак через відсутність оформлених земельних ділянок вона не може належним чином зареєструвати права на нерухоме майно та врегулювати земельні правовідносини. Така ситуація призводить до фактичного користування земельними ділянками без кадастрових номерів та без сплати земельного податку, що суперечить принципу платності землекористування та створює стан вимушеного самовільного використання земельних ділянок. Посилаючись на положення Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, Конституції України та правові висновки Верховного Суду щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок, формування земельних ділянок та принципів добросовісного землекористування, позивачка вважала, що відповідач повинен забезпечити виготовлення землевпорядної документації та внесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру з присвоєнням їм кадастрових номерів. У зв`язку з цим просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка, на її думку, створює ситуацію використання земельних ділянок без належного оформлення прав, та зобов`язати відповідача виготовити відповідну землевпорядну документацію і забезпечити присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
11 серпня 2025 року ДП «Центр Державного земельного кадастру» подало до суду першої інстанції заяву про закриття провадження у справі, мотивуючи тим, що заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на зобов`язання підприємства виготовити землевпорядну документацію щодо відведення земельних ділянок та забезпечити внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрових номерів, однак ДП «Центр Державного земельного кадастру» не є суб`єктом владних повноважень та не наділене законом функціями щодо прийняття владних управлінських рішень стосовно позивача. Заявник зазначив, що підприємство є державним унітарним підприємством та суб`єктом господарювання, який на договірних засадах виконує окремі оплачувані роботи, а тому не перебуває з позивачем у відносинах влади та підпорядкування. На обґрунтування своєї позиції ДП «Центр Державного земельного кадастру» послалося на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2025 року у справі № 280/1027/24, в якій зазначено, що Публічна кадастрова карта є лише інформаційним ресурсом, який відображає відомості Державного земельного кадастру, а внесення змін до таких відомостей здійснюється виключно уповноваженими державними кадастровими реєстраторами в порядку, визначеному законодавством. У зв`язку з цим заявник вказав, що вимоги про зобов`язання Центру ДЗК внести кадастрові номери до Публічної кадастрової карти не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки підприємство не наділене відповідними повноваженнями. Крім того, заявник послався на постанову Верховного Суду від 20 липня 2023 року у справі № 521/1844/23, у якій зроблено висновок, що суб`єкти господарювання, які виконують землевпорядні, геодезичні, проектні чи інші роботи на договірних засадах, не здійснюють владно-управлінських функцій та не можуть вважатися суб`єктами владних повноважень у розумінні статті 4 КАС України. Правовідносини між сторонами не є публічно-правовими, а відтак спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, ДП «Центр Державного земельного кадастру» вважало, що воно не може бути належним відповідачем у цій адміністративній справі, оскільки не надає адміністративних послуг та не реалізує щодо позивача владних управлінських повноважень, а тому просило закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України як таке, що не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України закрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою ДП «Центр Державного земельного кадастру». 
Ухвала мотивована тим, що для віднесення спору до адміністративної юрисдикції необхідною є наявність публічно-правового спору, однією зі сторін якого має бути суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції у спірних правовідносинах. При визначенні юрисдикції вирішальне значення має не лише суб`єктний склад учасників спору, а насамперед характер спірних правовідносин, зміст заявлених вимог та правова природа повноважень відповідача. Предметом спору є вимоги позивачки щодо виготовлення землевпорядної документації та присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам шляхом внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Водночас ДП «Центр Державного земельного кадастру» не є суб`єктом владних повноважень, а виконує функції адміністратора Державного земельного кадастру, які зводяться до технічного та технологічного забезпечення його функціонування, супроводження програмного забезпечення, захисту та збереження відомостей кадастру. Відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру внесення відомостей до кадастру, присвоєння кадастрових номерів та надання відповідних адміністративних послуг належить до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру, а не ДП «Центр Державного земельного кадастру». При цьому Публічна кадастрова карта є лише інформаційним ресурсом, який відображає відомості Державного земельного кадастру, а тому відповідач не наділений повноваженнями самостійно вносити до неї зміни чи присвоювати кадастрові номери земельним ділянкам. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 18 березня 2025 року у справі № 280/1027/24, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не можуть бути предметом розгляду в адміністративному судочинстві, оскільки відповідач не здійснює щодо позивачки владно-управлінських функцій та не є належним суб`єктом оскарження в адміністративному процесі. 
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, а справу надіслати до суду першої інстанції. Зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ДП «Центр Державного земельного кадастру» повноважень щодо виконання спірних дій та безпідставно закрив провадження у справі, не врахувавши фактичні обставини справи, надані докази, положення чинного законодавства та висновки Верховного Суду. Суд не розглянув її клопотання про залучення належного відповідача або співвідповідача у разі встановлення неналежності первісно визначеного відповідача, хоча таке прохання було прямо викладене у позовній заяві. На обґрунтування своєї позиції скаржниця посилалась на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 794 від 02 липня 2025 року продовжено реалізацію пілотного проєкту, який передбачає розширення доступу сертифікованих інженерів-землевпорядників до Державного земельного кадастру та надання їм можливості виконувати окремі функції державних кадастрових реєстраторів щодо внесення відомостей до кадастру. ДП «Центр Державного земельного кадастру», як підприємство, що входить до системи Держгеокадастру та здійснює діяльність у сфері землеустрою, повинно мати у своєму штаті сертифікованих інженерів-землевпорядників, які можуть забезпечувати виконання відповідних робіт. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Центру ДЗК, підприємство здійснює діяльність з виготовлення землевпорядної документації, розроблення проєктів землеустрою, технічної документації та формування електронних XML-файлів, необхідних для внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Також вона посилалася на наявність структурних підрозділів Центру ДЗК у Полтавській області, які виконують роботи з розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що, на її думку, свідчить про можливість виконання відповідачем спірних дій. Визначення належного відповідача є обов`язком суду під час розгляду справи, а не підставою для закриття провадження. На підтвердження цього вона посилалась на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, відповідно до якої встановлення належності відповідача здійснюється під час розгляду справи по суті. Навіть за наявності окремих недоліків чи невідповідності частини позовних вимог умовам судового розгляду, суд мав можливість вирішити питання щодо окремих вимог або надати позивачу можливість змінити предмет чи підстави позову, зменшити або уточнити позовні вимоги, а не закривати провадження у справі в цілому. 
У відзиві ДП «Центр Державного земельного кадастру» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року без змін, посилаючись на те, що доводи апелянта є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов законного висновку про відсутність підстав для розгляду цього спору в порядку адміністративного судочинства. Предметом позову є вимога про виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок та внесення відомостей до Публічної кадастрової карти України, однак ДП «Центр ДЗК» є державним унітарним підприємством та суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність на договірних засадах і не є суб`єктом владних повноважень. При цьому Полтавська регіональна філія підприємства має право, але не обов`язок укладати договори на виконання відповідних робіт, а виготовлення землевпорядної документації здійснюється виключно на підставі господарських договорів. Між сторонами взагалі не виникли договірні відносини, оскільки позивач лише зверталась із проханням виконати певні роботи, а Полтавська регіональна філія листом від 24 квітня 2024 року повідомила про неможливість їх виконання та відсутність наміру брати на себе відповідні договірні зобов`язання. Відтак жодних владно-управлінських функцій щодо позивача підприємство не здійснювало. У відзиві наведено положення КАС України щодо ознак публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень. Відповідач зазначив, що ДП «Центр ДЗК» виконує лише функції адміністратора Державного земельного кадастру, які полягають у технічному та технологічному забезпеченні його функціонування, супроводженні програмного забезпечення, захисті та збереженні відомостей кадастру. При цьому внесення відомостей до Державного земельного кадастру та надання відповідних адміністративних послуг належить до компетенції державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру, а не ДП «Центр ДЗК». Публічна кадастрова карта є лише інформаційним ресурсом, який відображає відомості Державного земельного кадастру, а тому підприємство не має повноважень самостійно вносити до неї зміни чи присвоювати кадастрові номери земельним ділянкам. Саме державний кадастровий реєстратор є уповноваженою особою для вчинення таких дій у порядку, визначеному Законом України «Про Державний земельний кадастр».
У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечила доводи ДП «Центр Державного земельного кадастру» про відсутність у нього повноважень щодо виготовлення землевпорядної документації та зазначила, що відповідно до статті 26 Закону України «Про землеустрій» і правових висновків Верховного Суду процес розроблення землевпорядної документації є єдиним комплексним та послідовним процесом, який охоплює всі етапи робіт - від збору вихідних даних і проведення геодезичних вимірювань до формування електронного обмінного файлу. Такі роботи можуть виконуватися виключно сертифікованими інженерами-землевпорядниками або фахівцями державних підприємств, що належать до сфери управління Держгеокадастру, зокрема ДП «Центр ДЗК». Виготовлення землевпорядної документації є одним із основних напрямів діяльності ДП «Центр ДЗК» та його регіональних філій. Відмова підприємства від виконання таких робіт або бездіяльність щодо їх виконання фактично свідчить про реалізацію ним функцій у сфері земельних відносин, а тому спір щодо таких дій чи бездіяльності повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Реєстрація документації здійснюється через електронну систему Державного земельного кадастру, доступ до якої мають сертифіковані інженери-землевпорядники із застосуванням кваліфікованих електронних підписів. У зв`язку з цим саме розробник документації, а не замовник, формує електронні файли у форматі XML та подає їх для подальшої реєстрації, що підтверджує безпосередню участь ДП «Центр ДЗК» у процесі формування земельних ділянок та підготовки документів для внесення відомостей до кадастру. На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 також посилалася на постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 400/1350/19, у якій зазначено, що проєкт землеустрою був виготовлений регіональною філією ДП «Центр ДЗК» та став підставою для формування земельної ділянки після проходження необхідних погоджень. На думку апелянтки, це свідчить про те, що саме підприємство та його регіональні підрозділи фактично здійснюють роботи із розроблення документації землеустрою, необхідної для подальшого присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів. Процедура створення землевпорядної документації є безперервним процесом, який від початку до завершення проходить за участю сертифікованих інженерів-землевпорядників або спеціалістів державних підприємств системи Держгеокадастру. Після завершення розроблення документації саме розробник, а не замовник, подає сформований пакет документів державному кадастровому реєстратору для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. 
У запереченнях ДП «Центр Державного земельного кадастру» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року без змін, зазначаючи, що доводи, викладені позивачкою у відповіді на відзив, не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції щодо відсутності адміністративної юрисдикції у даному спорі. Предметом спору є вимога про зобов`язання підприємства виготовити землевпорядну документацію щодо відведення земельних ділянок та забезпечити внесення відомостей до кадастру. Водночас такі роботи належать до видів господарської діяльності підприємства та можуть виконуватись будь-якими сертифікованими інженерами-землевпорядниками незалежно від організаційно-правової форми суб`єкта господарювання, а не виключно працівниками Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК». Апелянтка помилково ототожнює діяльність сертифікованих інженерів-землевпорядників ДП «Центр ДЗК» із здійсненням владних управлінських функцій та безпідставно вважає, що підприємство зобов`язане виконати відповідні роботи на її вимогу без укладення господарського договору. Діяльність із виготовлення документації із землеустрою здійснюється виключно на договірних засадах, а право укладати відповідні договори не перетворює підприємство на суб`єкта владних повноважень. Основним завданням ДП «Центр ДЗК» є забезпечення функціонування та розвитку Державного земельного кадастру, адміністрування відповідних інформаційних систем та виконання технічних функцій із супроводження програмного забезпечення, захисту і збереження відомостей кадастру. При цьому такі функції виконуються в межах бюджетних програм та договорів з Держгеокадастром відповідними спеціалістами підприємства, а не інженерами-землевпорядниками регіональних філій. Філії ДП «Центр ДЗК» здійснюють господарську діяльність на принципах самоокупності та господарської самостійності, мають право, але не обов`язок укладати договори на виконання робіт із землеустрою, а Полтавська регіональна філія не укладала з позивачкою жодного договору та не брала на себе відповідних зобов`язань. Відтак ДП «Центр ДЗК» не здійснювало щодо апелянтки жодних владно-управлінських функцій, а спірні правовідносини не є публічно-правовими. Позивачка неправильно застосовує наведені нею висновки Верховного Суду, оскільки відповідна судова практика стосується інших правовідносин і не підтверджує наявності у ДП «Центр ДЗК» владних повноважень щодо виконання заявлених вимог. У зв`язку з цим відповідач просив врахувати наведені заперечення та залишити апеляційну скаргу без задоволення.
У додаткових поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що доводи відповідача, викладені у запереченнях на відповідь на відзив, потребують додаткового уточнення з огляду на фактичні обставини справи та існуючі обмеження у сфері розроблення землевпорядної документації. Протягом тривалого часу на офіційному вебсайті Держгеокадастру розміщено інформацію про заборону для приватних суб`єктів господарювання здійснювати розроблення відповідної документації землеустрою з посиланням на підпункт 5 пункту 27 розділу Х Земельного кодексу України, що, на її думку, фактично унеможливлює отримання необхідних послуг у звичайному порядку. Також позивачка посилалася на лист ДП «Центр ДЗК» від 06 червня 2024 року № 1-7/27, в якому було наведено перелік діючих підрозділів підприємства у Полтавській області та повідомлено про відсутність підрозділу, який би обслуговував територію м. Гребінка Лубенського району Полтавської області. Ця обставина свідчить про фактичну неможливість отримання необхідної землевпорядної документації через відповідні структурні підрозділи підприємства. ОСОБА_1 зазначила, що зверталася до Держгеокадастру із запитом щодо визначення суб`єкта, який має право та можливість виготовити землевпорядну документацію на виконання рішень Гребінківської міської ради від 27 квітня 2023 року № 2090 та № 2089. Проте у відповіді Держгеокадастру від 09 січня 2026 року не було вказано жодного приватного суб`єкта господарювання, який мав би необхідні дозволи, технічні можливості та здійснював відповідну діяльність на території м. Гребінка. На думку позивачки, це підтверджує відсутність реальної альтернативної можливості оформити необхідну землевпорядну документацію. Виходячи з наведеного, позивачка стверджувала, що вчинила всі залежні від неї дії для реалізації свого права на оформлення земельних ділянок та отримання відповідної документації, однак об`єктивні обставини та відсутність можливості звернутися до іншого суб`єкта фактично унеможливили завершення відповідних процедур. У зв`язку з цим просила врахувати подані нею докази та задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.
Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторони в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності позивачки.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку наявності підстав для закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на звернення до суду здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом.
Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод.
Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Вжитий у КАС України термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
При вирішенні питання про належність спору до адміністративної юрисдикції визначальним є не найменування чи організаційно-правова форма відповідача, а характер спірних правовідносин та зміст функцій, які він здійснює у таких правовідносинах. Сам факт перебування юридичної особи у сфері управління суб`єкта владних повноважень або виконання окремих функцій у публічній сфері не свідчить про наявність у неї владних управлінських повноважень у конкретних правовідносинах.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI Державний земельний кадастр є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, їх цільове призначення, обмеження у використанні, кількісні та якісні характеристики, оцінку, а також про розподіл земель між власниками та користувачами.
При цьому законодавець чітко розмежував повноваження щодо ведення Державного земельного кадастру та функції його адміністратора. Так, внесення відомостей до Державного земельного кадастру, їх зміна, надання таких відомостей, а також здійснення інших реєстраційних дій належать до компетенції державних кадастрових реєстраторів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Натомість ДП «Центр державного земельного кадастру» відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та наказу Держгеокадастру від 28 січня 2016 року №36 визначене адміністратором Державного земельного кадастру.
Повноваження адміністратора Державного земельного кадастру визначені частиною шостою статті 6 зазначеного Закону, Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, а також Порядком адміністрування Державного земельного кадастру, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 грудня 2012 року №836.
З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що адміністратор кадастру виконує виключно функції технічного та технологічного забезпечення його функціонування, зокрема здійснює створення та супроводження програмного забезпечення, забезпечує збереження та захист відомостей, здійснює технічну підтримку функціонування системи та надає допомогу державним кадастровим реєстраторам під час внесення відомостей до кадастру.
Водночас адміністратор не уповноважений приймати рішення про внесення чи невнесення відомостей до Державного земельного кадастру, присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, реєстрацію земельних ділянок або надання адміністративних послуг у сфері ведення Державного земельного кадастру.
Крім того, відповідно до пункту 4 Загальної частини Порядку ведення Державного земельного кадастру його ведення здійснюється Держгеокадастром та його територіальними органами. ДП «Центр державного земельного кадастру» не є територіальним органом Держгеокадастру та не здійснює функцій ведення кадастру.
Також колегія суддів враховує, що Публічна кадастрова карта є лише електронним інформаційним ресурсом, який відображає відомості, вже внесені до Державного земельного кадастру. Самостійне внесення будь-яких змін безпосередньо до Публічної кадастрової карти чинним законодавством не передбачене, оскільки відповідні відомості відображаються на ній автоматично після внесення їх до Державного земельного кадастру уповноваженими особами.
Посилання апелянтки на те, що ДП «Центр державного земельного кадастру» має у своєму штаті сертифікованих інженерів-землевпорядників та здійснює господарську діяльність з виготовлення документації із землеустрою, не спростовують наведених висновків.
Сам по собі факт здійснення підприємством окремих видів господарської діяльності у сфері землеустрою не свідчить про наділення його владними управлінськими повноваженнями та не змінює його правового статусу як суб`єкта господарювання. Роботи із землеустрою можуть виконуватись різними суб`єктами господарювання, які мають у своєму складі сертифікованих інженерів-землевпорядників, на договірних засадах та в межах цивільно-правових або господарських відносин.
Так само не свідчать про наявність у відповідача владних повноважень доводи апелянта щодо реалізації пілотного проєкту із залученням сертифікованих інженерів-землевпорядників до окремих процедур ведення Державного земельного кадастру. Наведені обставини не змінюють законодавчо визначеного статусу ДП «Центр державного земельного кадастру» як адміністратора кадастру та не наділяють його повноваженнями суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.
При цьому виконання робіт із розроблення документації із землеустрою здійснюється суб`єктами господарювання на договірних засадах. Такі правовідносини будуються на принципах юридичної рівності сторін, свободи договору та майнової самостійності учасників, що є характерними ознаками приватноправових, а не публічно-правових відносин.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДП «Центр державного земельного кадастру» не здійснює щодо позивача владних управлінських функцій, а тому спірні правовідносини не мають ознак публічно-правового спору в розумінні статей 4 та 19 КАС України.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав вирішити питання щодо заміни відповідача або залучення іншого відповідача до участі у справі. Зазначені доводи не спростовують висновку про відсутність адміністративної юрисдикції щодо заявленого спору. Питання належності чи неналежності відповідача може вирішуватися судом лише за умови, що спір підлягає розгляду в порядку відповідного судочинства. Натомість у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність самого предмета адміністративної юрисдикції, що виключає необхідність вирішення питання про заміну відповідача.
Аналогічний правовий підхід викладений Верховним Судом у постанові від 18 березня 2025 року у справі №280/1027/24, в якій зазначено, що ДП «Центр державного земельного кадастру» здійснює лише технічне та технологічне забезпечення функціонування Державного земельного кадастру, тоді як внесення відповідних відомостей до кадастру здійснюється державними кадастровими реєстраторами. Також Верховний Суд наголосив, що вимоги щодо внесення змін до Публічної кадастрової карти не можуть бути предметом судового розгляду стосовно ДП «Центр державного земельного кадастру», оскільки цей інформаційний ресурс лише відображає відомості, що містяться у Державному земельному кадастрі.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до обґрунтування того, що відповідач має технічну, кадрову або організаційну можливість виконувати роботи із землеустрою. Водночас наявність у суб`єкта відповідних ресурсів чи спеціалістів сама по собі не свідчить про наділення його владними управлінськими повноваженнями. Для віднесення спору до адміністративної юрисдикції визначальним є не можливість виконання певних робіт, а наявність законодавчо встановлених владних повноважень щодо прийняття обов`язкових для інших осіб рішень.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, належним чином дослідив правовий статус відповідача та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ДП «Центр державного земельного кадастру» владних управлінських повноважень у спірних правовідносинах. Відтак заявлений спір не є публічно-правовим, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому провадження у справі правомірно закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
Відтак застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС України відповідає вимогам закону, а суд першої інстанції правильно роз`яснив позивачу право звернутися до іншого належного суду. 
Тому згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.
Повний текст виготовлено 17.06.2026.