Дата документу 29.05.2026
Справа № 334/7169/25
Провадження № 2/334/313/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., за участі секретаря судового засідання Явісенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Железняк Л.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1983 р. У 2006 році шлюб розірвано. У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було придбано за спільні кошти, згідно договору купівлі- продажу, зареєстрованим товарною біржею «Універсальна біржа Хортиця» 31.10.1997 року за № 2938 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2008 затверджено мирову угоду, за якою: ОСОБА_6 зобов`язався протягом 15 днів оформити право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за дочкою ОСОБА_7 ; ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення права власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку за дочкою - ОСОБА_7 ; витрати, пов`язані з оформленням права власності 1/2 частки будинку покладаються на обидві сторони в рівних частках; ОСОБА_1 виділяється металевий гараж № НОМЕР_1 в ГЕК «Фронтовик», розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожникова, 1; та будинок у АДРЕСА_2 , вартістю 1500 грн.; ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про розподіл наступного майна: автомобіля ZUKA, автомобіля ЕРАЗ, на споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 відмовляється від позовних вимог про розподіл споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з павільйону, вартістю 5647,00 грн.
ОСОБА_1 не відмовлялась від своєї частки у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а його поділ був узгоджений іншим чином: на ОСОБА_3 було покладено зобов`язання здійснити відчуження 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на користь дочки ОСОБА_8 .
Після укладення мирової угоди позивачка продовжувала користуватись житловим будинком до 2022 року. В житловому будинку до цього часу знаходиться належне їй майно та речі. З 2022 року позивачка та ОСОБА_5 перебуваємо в евакуації у Німеччині через війну.
З часу укладення мирової угоди ОСОБА_3 не відмовлявся від її добровільного виконання, однак через брак у нього коштів, переоформлення права власності на дочку весь час відкладалось.
У вересні 2015 року ОСОБА_3 повідомив, що має намір подарувати свою частку житлового будинку сину ОСОБА_4 . Позивачка проти цього не заперечувала, оскільки визнавала за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку та його право розпорядитися нею на власний розсуд.
01.10.2015 на запрошення відповідачів позивачка, як співвласник житлового будинку, прибула до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Г.М., де підписала заяву про те, що не заперечує проти договору дарування. При цьому вона була впевнена, що ОСОБА_3 розпоряджається виключно своєю 1/2 часткою житлового будинку.
Текст договору позивачці нотаріус не зачитував та не надавав для ознайомлення, оскільки вона не була стороною договору. Сторони за договором, відповідачі у справі, також не надавали їй договір.
Після оформлення договору дарування на сина ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не повідомив позивачку про дарування житлового будинку в цілому, продовжував ухилятися від виконання умов мирової угоди щодо переоформлення 1/2 частку житлового будинку на дочку.
У серпні 2025 року ОСОБА_3 повідомив позивачку, що син ОСОБА_4 та його дружина вигнали його з будинку та висловлюють намір продати його і що на будинок вже є покупець та пояснив, що в 2015 році подарував ОСОБА_4 житловий будинок в цілому.
Вважає, що договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 01.10.2015, належить визнати недійсним оскільки укладений договір дарування від 01.10.2015 суперечить ст. 317 ЦК України та іншим нормам матеріального права. Порушення полягають у наступному.
ОСОБА_3 на час укладення договору дарування не був законним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі 2-26/08, яка набула законної сили 06.05.2008, за якою він взяв на себе певні зобов`язання з метою забезпечення мого права власності на 1/2 частину будинку, тому ОСОБА_3 не вправі був 01.10.2015 здійснювати відчуження житлового будинку.
Внаслідок укладення договору дарування були порушені житлові і майнові права і інтереси позивачки, зокрема, право на користування, володіння та розпорядження належною їй 1/2 частиною житлового будинку, договір дарування було укладено всупереч законному судовому рішенню.
ОСОБА_3 за договором дарування від 01.10.2015 подарував ОСОБА_4 належну позивачці частку житлового будинку, не будучи її законним власником, тобто вчинив правочин з грубим порушенням приписів ст. 317 ЦК України.
Позивачка свою частку житлового будинку не дарувала і не доручала її відчужувати на користь ОСОБА_4 .
Договір дарування від 01.10.2015 не відповідає внутрішній волі позивачки, вчинений всупереч її волі і її намірам та їй на шкоду. 
Просить визнати недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 01.10.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., та привести сторони у первісний стан.
Відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 було укладено між ним та його батьком ОСОБА_3 за взаємною згодою. Даний будинок належав його батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки був придбаний ними під час перебування в шлюбі. Після припинення шлюбних відносин між батьками мав місце тривалий спір щодо поділу майна. За цей час в будинку ніхто не проживав, стан будинку не підтримував. Станом на 2015 рік будинок знаходився фактично в непридатному для проживання стані. Стіни, вікна, покрівля потребували ремонту, було відсутнє опалення та гаряче водопостачання.
В 2015 році ОСОБА_3 запропонував йому стати хазяїном будинку, зробити в ньому ремонт та проживати там зі своєю сім`єю.
01.10.2015 в якості весільного подарунку від батьків було укладено договір дарування.
При укладенні договору у нотаріуса біли присутні позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 . Нотаріусом було детально роз`яснено зміст, умови договору, що укладався. Всі учасники читали наданий нотаріусом проект договору. Жодних зауважень з боку батька або матері щодо змісту договору не виказувалось.
Одразу після весілля ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_9 зробили косметичний ремонт в одній із кімнат і вселились в будинок. Ніхто з батьків в будинку не проживав. Батько ОСОБА_3 уклав новий шлюб і проживав зі своєю дружиною ОСОБА_10 за її місцем проживання. Мати ОСОБА_1 має у власності інше житло як і сестра ОСОБА_5 , третя особа по справі.
ОСОБА_4 зробив в будинку ремонт, опалення, водопровід з гарячим водопостачанням та добудував другий поверх. На теперішній час будівництво фактично завершено.
В 2018 році ОСОБА_3 запропонував свою допомогу по догляду за старшим сином та по дому, у зв`язку з цим часто приходив до ОСОБА_4 , а пізніше, коли його покинула дружина, став проживати в будинку разом з ОСОБА_4 та його сім`єю, хоча і не був там зареєстрованим.
Наприкінці 2024 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи, він почав зловживати спиртними напоями, вчиняти скандали. 06.07.2025 щодо нього було складено адміністративний протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП та видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Після цього ОСОБА_3 в спірному будинку не проживає та повернувся до позивачки ОСОБА_1 .
Вважає, що саме ці обставини стали приводом для подання позову до суду.
Також зазначив, що наявність мирової угоди, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2008 не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування, оскільки із змісту мирової угоди не вбачається позбавлення ОСОБА_3 права власності на будь-яку частку спірного будинку. Сторонами лише досягнуто згоди щодо розпорядження 1/2 часткою будинку, який належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . В той же час і не визнано право власності позивачки ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя.
Для виконання ОСОБА_3 зобов`язання оформити право власності на частку житлового будинку за ОСОБА_7 мировою угодою встановлено 15 днів. До примусового виконання ухвалу суду про затвердження мирової угоди не звернуто, строк примусового виконання, передбачений законом, сплинув ще в 2011 році. Таким чином, станом на дату укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будинок за адресою: АДРЕСА_1 продовжував вважатися спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 .
Доводи позивачки про відсутність у неї волевиявлення на дарування синові належної їй частки в праві власності на будинок не підтверджені ніякими доказами. Докази наявності будь-яких обставин, які б свідчили про можливість формування у позивачки думки, що відчужується лише частка будинку або перешкоджали позивачці зрозуміти зміст наданої нею нотаріусу заяви про згоду на відчуження всього будинку відсутні.
Таким чином, при укладенні договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 01.10.2015 було дотримано всіх вимог чинного законодавства та не допущено порушення прав співвласника ОСОБА_1 . Просить в позові ОСОБА_1 відмовити.
Від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що ОСОБА_1 не оспорює факт існування домовленостей між відповідачем та його батьком ОСОБА_3 про укладення договору дарування належної ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку.
Відповідач помилково вважає, що за договором дарування було здійснено дарування майна, яке перебувало у спільній сумісній власності.Станом на 01.10.2015 житловий будинок перебував у спільній частковій власності.
Спільна сумісна власність на житловий будинок була припинена внаслідок затвердження судом мирової угоди від 29.04.2008 у справі № 2-26/08.
За умовами мирової угоди від 29.04.2008 та ухвали суду від 29.04.2008 про затвердження мирової угоди ОСОБА_3 визнав, що є власником 1/2 частини житлового будинку і зобов`язався на вимогу позивачки провести відчуження іншої 1/2 частини житлового будинку, належної позивачці, на користь дочки ОСОБА_7 шляхом дарування.
ОСОБА_3 мав право подарувати відповідачу належну йому на праві спільної часткової власності 1/2 частинубудинку за адресою: АДРЕСА_1 та не мав права вчиняти дарування іншої половини житлового будинку,належної позивачці, як співвласнику у спільній частковій власності.
Заява позивачки від 01.10.2015 адресована приватному нотаріусу Гармашову Г.М. про надання згоди ОСОБА_3 подарувати відповідачу житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 який перебуває у спільній сумісній власності сторін, є нікчемним правочином.
Станом на 01.10.2015 вказаний житловий будинок не перебував у спільній сумісній власності позивачки і ОСОБА_3 , оскільки позивачка та ОСОБА_3 у шлюбі не перебували ще з 2006 року; в 2008 році вони здійснили поділ житлового будинку шляхом укладення мирової угоди від 29.04.2008 при розгляді цивільної справи № 2-26/08, внаслідок чого припинилась спільна сумісна власність на житловий будинок; з 29.04.2008 за умовами мирової угоди житловий будинок перебував у спільній частковій власності двох осіб, де ОСОБА_3 належала частина житлового будинку і позивачці належала частина житлового будинку.
Кожен з учасників спільної часткової власності зобов`язаний самостійно укласти правочин про відчуження належної йому частки у спільному майні.
Заява позивачки від 01.10.2015 не містить ознак та істотних умов договору доручення, а також за формою та змістом не є довіреністю позивачки, тому заяву позивачки від 01.10.2015 належить вважати нікчемним правочином та при розгляді справи не слід брати її до уваги, оскільки нікчемний правочин не тягне юридичних наслідків.
Позивачка стверджує, що заявою від 01.10.2015 вона дала згоду ОСОБА_4 здійснити дарування частки у спільній частковій власності, яка належала ОСОБА_3 , тобто здійснити дарування належної ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до спливу 30 днів з дня звернення за згодою.
Відповідач у відзиві визнає, що йому було відомо про укладену батьками мирової угоди та її умов, зокрема, що ОСОБА_3 був зобов`язаний протягом 15 днів «оформити право власності» на 1/2 частину будинку на дочку ОСОБА_11 .
Таким чином, відповідачу було відомо, що за судовим рішенням 1/2 частина житлового будинку, що належить позивачці, підлягає відчуженню на користь іншої особи- його сестри ОСОБА_7 , а тому не могла бути подарована йому. Однак він проігнорував вимоги судового рішення та прийняв у дар 1/2 частину житлового будинку, яку ОСОБА_3 не вправі був відчужувати на його користь.
Відповідач ОСОБА_3 не відмовлявся від виконання мирової угоди, а укладення договору дарування на житловий будинок в цілому було здійснено на вимогу та наполягання відповідача.
Саме по собі невиконання відповідачем ОСОБА_3 умов мирової угоди щодо оформлення права власності на 1/2 частину будинку на ОСОБА_7 та не подання позивачкою виконавчого листа для примусового виконання ухвали суду, а також пропуск строку на примусове виконання мирової угоди та ухвали суду від 29.04.2008 через органи виконавчої служби, не впливають на обсяг прав позивачки щодо 1/2 частини будинку, як співвласника спільної часткової власності на житловий будинок.
Оскільки мирова угода та ухвала суду в частині переоформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку на ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ) не були виконані, ОСОБА_3 та позивачка продовжували володіти житловим будинком за адресою: АДРЕСА_4 , як об`єктом спільної часткової власності.
Відповідачі визнавали право ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку, як співвласника у спільній частковій власності. Тому запросили її до нотаріуса, як співвласника, для надання згоди на оформлення договору дарування. У вересні 2015 року ОСОБА_3 їй повідомив, що має намір подарувати свою частку житлового будинку ОСОБА_4 . 01.10.2015 ОСОБА_1 , як співвласник житлового будинку, прибула до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Г.М., де підписала заяву про те, що не заперечує проти укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_1 була впевнена, що ОСОБА_3 розпоряджається виключно своєю 1/2 часткою житлового будинку.
Позивачка стверджує, що їй не було відомо про дарування ОСОБА_3 житлового будинку в цілому. Вона вважала, що ОСОБА_3 розпоряджається виключно своєю частиною у житловому будинку.
Відповідачі при укладенні договору дарування ввели в оману приховуванням інформації про поділ житлового будинку не тільки приватного нотаріуса, а й позивачку.
Позивачка не передбачала, що ОСОБА_3 , всупереч її волі, подарує належну їй частку будинку відповідачу, а не дочці ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ) на виконання мирової угоди та ухвали суду від 29.04.2008 року у справі № 2-26/08 про затвердження мирової угоди, яка набула законної сили, не скасована та має законну силу до цього часу і підлягає обов`язковому виконанню.
Оскільки позивачка не є стороною договору, то приватний нотаріус правомірно не надав їй для ознайомлення договір дарування перед підписанням його сторонами договору і не вправі був цього робити.
У п. 20 договору дарування зазначено, що договір перед підписанням прочитаний нотаріусом вголос. Оскільки договір підписаний тільки відповідачами, вочевидь, він був прочитаний нотаріусом виключно учасникам (сторонам) договору - дарувальнику та обдаровуваному.
Про присутність (участь) сторонніх осіб при укладенні договору, в т.ч. про присутність позивачки, у договорі не зазначено.
Також зазначила, що відповідач зазначає недостовірну інформацію щодо непроживання позивачки у житловому будинку, щодо знаходження будинку у непридатному для проживання стані на час укладення договору дарування та здійснення ним поточного, а згодом, капітального ремонту у житловому будинку. На підтвердження своїх домислів щодо ремонту не надав жодного документу щодо здійснення ним за власний кошт ремонту житлового будинку в період після набуття права власності на нього (після 2015 року).
Не відповідає дійсності також твердження відповідача, що відповідач ОСОБА_3 наразі проживає з позивачкою. Де мешкає ОСОБА_3 після того, як відповідач вигнав його з житлового будинку, позивачці невідомо. Позивачка разом з дочкою ОСОБА_13 знаходиться в евакуації за кордоном, а ОСОБА_3 мешкає в Україні.
Також позивачці стало відомо, що відповідач, скориставшись оформленим на нього правом власності на весь житловий будинок, зняв ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в житловому будинку, змінив замки та не пускає ОСОБА_3 в будинок, з приводу чого останній звернувся до суду з позовом про вселення.
Відзив відповідача не містить дійсних обставин та доказів, які спростовують доводи та позовні вимоги позивачки, тому належить задовольнити позовні вимоги позивачки в повному обсязі та визнати недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 01.10.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та привести сторони у первісний стан.
Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позовну заяву ОСОБА_1 визнає в повному обсязі. 29.04.2008 він з ОСОБА_1 уклав мирову угоду, за якою зобов`язався оформити право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка юридично належала ОСОБА_1 , за дочкою ОСОБА_7 , однак через нестачу коштів планував зробити це згодом. Житловий будинок за документами належав ОСОБА_3 , однак ОСОБА_1 не відмовлялась від своєї частки. 
Після укладення мирової угоди ОСОБА_3 проживав у спірному житловому будинку.
У 2015 році до нього звернувся син ОСОБА_4 та став вмовляти подарувати йому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 пояснив, що він є власником тільки частини будинку, а інша частина належить ОСОБА_1 на що ОСОБА_4 запевнив, що всі питання з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вирішить сам.
01.10.2015 ОСОБА_3 оформив договір дарування всього будинку на відповідача ОСОБА_4 , хоча розумів, що йому належала лише частина будинку.
ОСОБА_4 запросив позивачку до нотаріуса в день оформлення договору, пояснивши що від неї потрібна заява, як від співвласника.
ОСОБА_1 у нотаріуса підписала заяву і пішла. Яку саме заяву вона підписала ОСОБА_3 невідомо, так як він з нею не спілкувався.
При підписанні договору дарування нотаріус не питав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не повідомили нотаріуса про те, що предмет дарування був поділений в судовому порядку і що існує рішення з цього приводу.
Всіма документами для оформлення договору дарування займався син ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 дійсно не знала, що ОСОБА_3 подарував сину будинок в цілому, тому вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими.
В судовому засіданні представник позивачки просила задовольнити позов у повному обсязі з наведених вище підстав. 
Відповідач ОСОБА_4 , його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. У відзиві на позов просив справу розглядати без його участі.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася про час та місце судового розгляду повідомлена у встановленому законом порядку. 
Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 04.08.1983 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .
Згідно актового запису про розірвання шлюбу № 520 від 02.11.2006 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
В період перебування ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі було придбано спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.1997, зареєстрованого Товарною біржею «Універсальна біржа «Хортиця» 31.10.1997 за №2398, зареєстрованого ЗМБТІ 11.12.1997 і записаного в реєстрову книгу №169 за №28896.
У 2008 році ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулися до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовами про поділ майна подружжя. 
Порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Якщо нерухоме майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний під час шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , є їхньою спільною сумісною власністю, що визнається останніми. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2008 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, визнання права власності на 1/2 частку жилого будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, було затверджено мирову угоду, згідно якої:
- ОСОБА_14 зобов`язався протягом 15 днів оформити право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за дочкою ОСОБА_7 ; 
- ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення права власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку за дочкою - ОСОБА_7 ; 
- витрати, пов`язані з оформленням права власності 1/2 частку будинку покладаються на обидві сторони в рівних частках; 
- ОСОБА_1 виділяється металевий гараж № НОМЕР_1 в ГЕК «Фронтовик», розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожникова, 1 та будинок у АДРЕСА_2 , вартістю 1500 грн.; 
- ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про розподіл наступного майна: автомобіля ZUKA, реєстраційний номер НОМЕР_3 , автомобіля ЕРАЗ, на споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 відмовляється від позовних вимог про розподіл споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з павільйону, вартістю 5647,00 грн. 
Закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, визнання права власності на 1/2 частку жилого будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
Ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя про затвердження мирової угоди від 29.04.2008 набрала законної сили 06.05.2008. 
Виконання мирової угоди в порядку і в строки, передбачені цією угодою, особи, які її уклали, не здійснювали. Зокрема, жодних правочинів щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_7 не укладалося.
01.10.2015 ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,1000га, кадастровий номер 2310100000:04:007:0362. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2187. 
Також 01.10.2015 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.1997, зареєстрованого Товарною біржею «Універсальна біржа «Хортиця» 31.10.1997 за №2398, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 739632023101. 
Зі змісту договору дарування вбачається, що при його укладанні нотаріусом перевірено відсутність заборони (арешту), відсутність податкової та інших застав та відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою та сторін правочину.
ОСОБА_3 при укладанні договору запевнив, що право користування відчужуваним нерухомим майном малолітні та неповнолітні особи не мають, недієздатні та/або обмежено дієздатні особи не мають, права зазначених осіб не порушуються. Даний факт перевірено нотаріусом за довідкою № б/н від 30.09.2015, виданого квартальним комітетом №151 м. Запоріжжя.
В п. 5 договору дарування вказано, що дарувальник свідчить, що відчужуване нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, в оренду не здане, іншим способом не відчужене, під заставою, податковою заставою, забороною (арештом) не перебуває, воно не є предметом договору іпотеки, судового спору щодо нього немає, сервітути щодо нього не встановлені, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесений, як юридична адреса не використовується , а також прав у третіх осіб, в тому числі прав користування, як у межах, так і за межами України не має.
При підписанні договору сторони підтвердили, що вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі, про що зазначено в п. 20 договору.
В п. 9 договору дарування від 01.10.2015 вказано, що цей правочин здійснюється за згодою колишньої дружини дарувальника – ОСОБА_1 , про що свідчить її заява, підпис на якій засвідчений Гармашовим Г.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 01.10.2015 за р.№ 2186.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2025 витребувано у Запорізького обласного державного нотаріального архіву копії документів з реєстраційної справи за договором дарування від 01.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
В реєстраційній справі за договором дарування від 01.10.2015 укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , міститься заява ОСОБА_1 на ім`я приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Г.М. від 01.10.2015, якою вона дала згоду своєму колишньому чоловіку – ОСОБА_3 (перебували у шлюбі з 04.08.1983 року, розлучились 02.11.2006 року) на укладання договору дарування, за яким він дарує – житловий будинок АДРЕСА_1 – ОСОБА_4 . Нерухоме майно, яке буде даруватися, є їх з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалось у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Повідомила, що шлюбний договір між ними не укладався. Вказала, що виходячи з власного волевиявлення, діє добровільно і перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашов Г.М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у його присутності. Заява зареєстрована в реєстрі за № 2186.
З наданих сторонами доказів в судовому засіданні також встановлено, що після укладення договору дарування житлового будинку від 01.10.2015 та по теперішній час ОСОБА_4 разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 та дітьми ОСОБА_15 , ОСОБА_16 проживають в подарованому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою № 19152-06.4-27 від 27.08.2025, виданою департаментом адміністративних послуг Запорізької міської ради, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 .
Згідно з довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на протязі 2019-2025 років здійснювали комунальні платежі за адресою: АДРЕСА_1 . 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 . З ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вони стали сусідами в 90-х роках. Сім`я ОСОБА_6 використовувала будинок як дачу, а проживали в іншому місці. ОСОБА_1 в будинку ніколи не проживала. ОСОБА_1 розповіла їй, що подарувала будинок сину. В будинку проживав ОСОБА_4 зі своєю сім`єю, робили в ньому ремонт. Пізніше з ними почав проживати ОСОБА_3 . Про поділ будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 їй нічого не відомо. 
Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона працювала разом з ОСОБА_1 на базарі та знає її з 2012 року. На роботі всі знали, що вона подарувала будинок сину ОСОБА_4 на весілля та він переїхав проживати в цей будинок. Під час війни ОСОБА_1 з донькою виїхала проживати за кордон. 
Доводи позивачки, що ОСОБА_3 на час укладення договору дарування не був законним власником спірного житлового будинку в цілому, що вказаний будинок належав їм на праві спільної часткової власності внаслідок поділу майна подружжя відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про затвердження мирової угоди від 29.04.2008, а тому не мав законного права на відчуження будинку, суд вважає необґрунтованими. 
Як встановлено судом, спірний житловий будинок був придбаний під час шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , і належав до спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. 
Право на розпоряджання часткою у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається ст. 67 СК. 
Згідно зі ст. 69 СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Як встановлено судом, у 2008 році після розірвання шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовами про поділ майна подружжя. Провадження у цій справі було закрите у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди, затвердженої судом. 
Відповідно до укладеної мирової угоди ОСОБА_14 зобов`язався протягом 15 днів оформити право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , за дочкою ОСОБА_7 , а ОСОБА_1 не заперечувала проти оформлення права власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку за дочкою ОСОБА_7 . 
У який спосіб ОСОБА_14 належало здійснити відчуження 1/2 частини житлового будинку, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, на користь третьої особи, сторони мирової угоди не визначили. 
Жодних правочинів щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_7 не укладалося. 
При цьому суд враховує положення ст. 67 СК, відповідно до якої дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Таким чином, доводи позову, що спільна сумісна власність на житловий будинок була припинена внаслідок затвердження судом мирової угоди від 29.04.2008 у справі № 2-26/08, у зв`язку з чим будинок став належати колишньому подружжю на справі спільної часткової власності, свого підтвердження не знайшли. Отже, станом на день укладення договору дарування - 01.10.2015 року будинок залишався об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу регулюється ст. 68 СК України, згідно з якою розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. 
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. 
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
При укладенні спірного договору дарування зазначені вище вимоги закону щодо отримання згоди співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном були в повній мірі дотримані, що підтверджується заявою ОСОБА_1 на ім`я приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гармашова Г.М. від 01.10.2015, якою вона дала згоду своєму колишньому чоловіку – ОСОБА_3 на укладання договору дарування, за яким він дарує житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . 
Своїм підписом ОСОБА_3 засвідчила, що нерухоме майно, яке буде даруватися, є їх з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалось у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Вказала, що виходячи з власного волевиявлення, діє добровільно і перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашов Г.М. засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у його присутності. 
Тобто, в заяві чітко викладено її зміст, однозначно описано об`єкт нерухомого майна, який відчужується, при цьому підписуючи заяву позивачка підтвердила, що вона українською мовою володіє в обсязі для розуміння цього документа.
Оцінюючи вказаний доказ, суд не бере до уваги доводи позивачки, викладені у відповіді на відзив, що її заява від 01.10.2015, адресована приватному нотаріусу Гармашову Г.М. про надання згоди ОСОБА_3 подарувати відповідачу житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває у спільній сумісній власності сторін, є нікчемним правочином, оскільки зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, викладаються у позовній заяві. 
Суд відхиляє також твердження позивачки, висловлене у відповіді на відзив, що відповідачі при укладенні договору дарування ввели в оману приховуванням інформації про поділ житлового будинку як приватного нотаріуса, так і позивачку, оскільки у справі, що розглядається, договір дарування не оспорюється з підстав вчинення правочину під впливом обману, у порядку, встановленому ст. 230 ЦК України, договір дарування недійсним не визнаний. 
З цих же підстав суд критично оцінює пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що він при підписанні договору дарування житлового будинку від 01.10.2015 був введений в оману ОСОБА_4 та відмовляє у прийнятті визнання ним позову, оскільки за встановлених судом обставин справи визнання відповідачем ОСОБА_4 позову суперечить закону та порушує права інших осіб. 
Суд зауважує, що виникнення суперечностей і конфліктів між дарувальником та обдаровуваним щодо умов використання майна, що було предметом договору дарування, після укладення договору, на що вказували у своїх поясненнях позивачка та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не може бути підставою для визнання договору недійсним за позовом заінтересованої особи ОСОБА_1 із заявлених нею підстав.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).  
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки – лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки. Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, отже, передати у власність можна лише об`єкт у цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним у цілому.
В ході судового розгляду судом встановлено, що спірне майно було придбане подружжям в період шлюбу, воно було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що було зареєстроване на ОСОБА_3 , на момент його відчуження за спірним договором дарування від 01.10.2015 залишалось об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . 
Вимоги закону щодо відчуження спільного майна при укладенні спірного договору дарування були в повній мірі дотримані, а відтак, судом не встановлено підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним. З урахуванням викладеного, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування житлового будинку - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .
Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_6 .

Суддя: Турбіна Т. Ф.