Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 522/14482/24-Е 
Номер провадження: 2/511/91/26
17 червня 2026 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі: 
головуючого судді Теренчук Ж. В., 
секретаря судового засідання Ніколас С.О.
за участю:
представника позивача Масловського І.М.,(дистанційно)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Роздільна Одеської області в режимі відеоконференцзв"язку цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі- АТ КБ "ПРИВАТБАНК") про захист прав споживачів, 
встановив:
Зміст позовної заяви .
30.08.2024 року позивач ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою у порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», в якій просив суд: 
- визнати дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: списання коштів за кредитним договором SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 року за яким ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) було відкрито в АТКБ «Приватбанк» банківський рахунок НОМЕР_2 та нарахування відсотків за ним, нечесною (агресивною) підприємницькою практикою. 
- зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» припинити нечесну (агресивну) підприємницьку практику відносно ОСОБА_1 , а саме: проводити списання коштів за кредитним договором SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 року, за яким ОСОБА_1 було відкрито в АТКБ «Приватбанк» банківський рахунок НОМЕР_2 та нарахувати відсотків за ним. 
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що між відповідачем та позивачем був укладений кредитний договір SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 року за яким позивачу було відкрито банківський рахунок НОМЕР_2 з доступом за допомогою банківської картки 06.12.
Протягом тривалого часу користування рахунком, у сторін не виникало жодних протиріч та непорозумінь, однак 01.12.2023 року Банк проінформував позивача смс-повідомленням на телефон про «прийняте рішення банком про відмову від підтримання ділових відносин». Після цього банківська картка позивача була заблокована, мобільний застосунок був закритий для позивача, інформації про стан рахунку позивача зникла у відділеннях Банку. 
Тому, позивач вимушений був звертатися по допомогу до банківських працівників, які йому повідомили про необхідність сплати 6315, 79 грн для повного закриття рахунку і погашення всіх кредитних зобов`язань. Цю суму позивач відразу сплатив, що підтверджується банківською випискою - 06.12.2023 року. 
Разом з тим, після завершення всіх відносин, відповідач продовжував знімати кошти з кредитного рахунку Позивача (фактично видавати кредит) протягом січня-лютого 2024 року. Тобто відповідач самостійно, і списував кошти, і повертав кошти на давно «закритому» рахунку без відома позивача, без згоди позивача і навіть без будь-якого повідомлення. Весь цей час (06.12.2023 – 12.08.2024) позивач вважав, що в нього кредитний рахунок закритий,
Коли позивач дізнався про це і звернувся за поясненнями – йому повідомили про помилки в роботі банку і запевнили про самостійне виправлення відповідачем цих помилок, при цьому частина списань була повернута на рахунок позивача (який на той час вже мав бути закритий). Однак, частина таких самовільних «списань» залишилася в якості боргу позивача.
Після звернення за поясненнями до відповідача, працівники відділення банку надали позивачу довідку від 05.06.2024 року про наявність боргу в розмірі 10 264,17 грн., а вже 12.08.2024 року згідно з випискою за яку позивач сплатив 100 грн (платне отримання інформації про стан рахунку) сума боргу становила 10 819,13 грн. Тобто, відповідач продовжував нараховувати відсотки на «тіло кредиту», яке він сам сформував без згоди і відома позивача.
Згідно виписки від 12.08.2024 року відповідач зазначає надходження на рахунок позивача у розмірі 24 278, 11 грн. за період з 01.12.2023 до 12.08.2024 року. З цієї суми тільки 6 315, 79 грн. було сплачено особисто позивачем для повного закриття кредитного рахунку. Всі інші платежі деталізуються відповідачем як «повернення коштів» на загальну суму 17962, 32 грн. 
Позивач вважає, що таким чином товариство допустило порушення його прав як споживачів внаслідок застосування по відношенню до нього нечесної підприємницької практики, забороненої приписами ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому просив позов задовольнити.
Процесуальні дії по справі.
Ухвалою суду від 09.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Процесуальні документи по справі.
25.02.2026 року, не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представником відповідача АТ КБ «Приватбанк» подано письмові пояснення на позов. Відповідач в них заперечував проти позову, та просив врахувати , що за обставинами цієї кредитної справи позивач дійсно 06.12.23 року сплатив 6 315,79 грн для «повного закриття» кредитного рахунку, однак в цей же день продовжив користуватися кредитним лімітом, що підтверджується випискою по картковому рахунку, яка додана до позовної заяви позивачем. 06.12.23 р. о 15:03 годині на кредитний рахунок поступила сума у розмірі 6 315,79 грн, але в цей же день о 19:59 годині позивач знов почав користуватися кредитним лімітом, що підтверджується випискою по картковому рахунку. 
Належним і єдиним доказом повного виконання зобов`язань перед Банком є довідка про відсутність заборгованості, видана Банком після закриття кредитного рахунку, або виписка по рахунку, що відображає нульовий баланс після проведення всіх остаточних розрахунків. 
Надана самим позивачем довідка від 05.06.24 р. та виписка від 12.08.24 р. свідчить про наявність залишку заборгованості. Жодних доказів (фінансових документів), які б підтверджували факт нульового залишку або отримання довідки про закриття боргу, Позивачем до суду не надано. Оскільки заборгованість фактично не погашена, нарахування процентів на залишок боргу є законним обов`язком Банку, а вимоги щодо її сплати — правомірною діяльністю з повернення кредитних коштів, що виключає ознаки «агресивної практики».
Заперечували, що дії Банку щодо нарахування відсотків та вимог про погашення боргу є «агресивною практикою» у розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Дії Банку полягають у реалізації свого права на отримання коштів за кредитним договором № SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 р. Направлення повідомлень про наявність заборгованості є стандартною процедурою інформування клієнта про стан його рахунку та наслідки невиконання зобов`язань. Такі дії не можуть кваліфікуватися як «докучання», оскільки вони спрямовані на врегулювання заборгованості, яка фактично існує. 
Припинення «ділових відносин» (блокування картки/доступу до додатку) від 01.12.2023 р. не означає припинення самого кредитного зобов`язання. Зобов`язання припиняється лише його виконанням (ст. 599 ЦК України).
Всі операції, які Позивач називає «самовільними», є технічними процесами повернення або врегулювання транзакцій, що передбачено внутрішніми регламентами банку та банківськими стандартами, на які Позивач надав згоду при підписанні Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
22.05.2026 року представник позивача Масловський І.М. надав суду додаткові пояснення у справі,  в яких зазначив, підтримуючи позовні вимоги, що ознаками агресивної підприємницкої діяльності відповідача є наступні його дії: - відповідач забарився з закриттям рахунку Клієнта в день повного розрахунку, про який у Банка було повідомлення від працівників правоохоронних органів (зі слів представника Відповідача в судовому засіданні) про неправомірні дії: - не повідомив Клієнта про продовження відносин за укладеним договором та не надав інформації про продовження списування коштів з рахунку Клієнта, “за рахунок” Клієнта: - змусив клієнта сплатити кошти (нав`язав послугу) за отримання інформації про стан рахунку, відключивши від Системи “Приват24” хоча повинен був повідомити про це безкоштовно, зважаючи на пункт 2.1.1.7. укладеного Договору; - проводив "Повернення" списаних, після 06.12.2023 року, з рахунку Клієнта коштів, за транзакціями "Цифрові товари: APPLE.COM/BILL, ITUNES.COM" не повідомлявши про це Клієнта. Частину списаних коштів повернув самостійно, а частину - “залишив” Клієнту не повідомивши його про це: - не надає повної достовірної інформації ні Клієнту, ні суду про стан рахунку Клієнта; -н е володіє інформацією кому передана чи продана заборгованість Клієнта за незакритим рахунком. і хто "тероризує" по телефону Клієнта шляхом дзвінків та повідомлень; -передав персональну інформацію про Клієнта (телефон, ПІБ, розмір боргу тощо) “Коллекторам”, однак таку інформацію не надає ні Клієнту, ні суду. 
22.05.2026 року від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення , в яких відповідач заперечуючи проти позову, зазначив, що відповідно до пункту 119 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам, затвердженої Постановою Правління НБУ № 162, обов`язковою умовою для закриття банківського рахунку є повне врегулювання всіх зобов`язань за цим рахунком. Наявність від`ємного сальдо («мінуса» або заборгованості) за картковим рахунком є невиконаним фінансовим зобов`язанням Клієнта перед Банком. Таким чином, чинне законодавство України (а саме нормативні акти НБУ) прямо забороняє банку здійснювати остаточне закриття рахунку до моменту повного погашення такої заборгованості та виведення балансу рахунку в нуль, оскільки договірні відносини не можуть бути припинені за наявності існуючого та невиконаного боргу. 
Лист банку — це повідомлення про намір, а не факт розірвання договору Направлення банком листа про намір розірвати ділові відносини є лише повідомленням про початок процедури розірвання договору (встановленням строку для виконання зобов`язань). Сам факт відправлення чи отримання такого листа не припиняє дію договору в ту ж секунду. Договір залишається чинним, а рахунок — активним до моменту внесення банком запису про його закриття.
Наявність транзакцій у день погашення боргу унеможливлює миттєве закриття рахунку Згідно з пунктом 119 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам, затвердженої Постановою Правління НБУ № 162, банк закриває рахунок користувача на підставі заяви або в інших випадках, визначених законодавством чи договором, після врегулювання всіх зобов`язань за цим рахунком. Оскільки в день погашення заборгованості за карткою було здійснено нову транзакцію на суму 335,96 грн., виникли нові фінансові зобов`язання. Банк суто технічно та юридично не мав права закрити рахунок з такими обставинами:
Блокування сум (Hold): Будь-яка транзакція за карткою спочатку блокується на рахунку (статус «hold») і остаточно списується банком протягом 1–3 днів (згідно з правилами міжнародних платіжних систем Visa/Mastercard та Законом України «Про платіжні послуги»). До моменту остаточного клірингу (розрахунку) за цими транзакціями рахунок не може бути закритий, оскільки баланс не є фіксованим. Зміна сальдо: Здійснення транзакцій призвело до зміни залишку коштів, а саме: утворився мінус на рахунку.
Норми Закону України «Про платіжні послуги» Згідно зі ст. 46 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається завершеною з моменту зарахування суми операції на рахунок отримувача або списання з рахунку платника. Оскільки транзакції відбулися, банк зобов`язаний був їх провести та дочекатися завершення розрахунків. Закриття рахунку під час наявності незавершених платіжних операцій суперечить банківським стандартам та інструкціям НБУ. 
Звертають увагу суду, що із виписки по картковому рахунку, яку позивач надав разом з позовом вбачається, що аналогічні транзакції у вигляді "Цифрові товари: APPLE.COM/BILL, ITUNES.COM" по картковому рахунку відбувалися і до моменту як банк вирішив розірвати ділові стосунки. Позивач жодного разу не звертався до банку щодо оспорювання цих транзакцій, що підтверджує факт того, що позивачу були зрозумілі походження даних транзакцій і він був згоден з ними. 
Позиції сторін в судовому засіданні.
Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та просив його задовольнити.
Представник відповідача АТ КБ "Приватбанк" Яковлєва –Ангеловська Ольга Анатоліївна просила відмовити в задоволенні позову по наведеними у письмових поясненнях підставах. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.
Суд вважає за можливе розгляд справи провести за даною явкою.
Фактичні обставини справи.
Із матеріалів витребуваної судом кредитної справи SAMDNWFC00052277993 встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг у Приватбанку № б/н від 20.07.2020 року та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, підписав Паспорт споживчого кредиту.
На підставі вищевказаної Заяви Відповідачу відкрито банківський рахунок НОМЕР_2 з доступом за допомогою банківської картки.
Згідно виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 станом на 06.12.2023 року у останнього наявна була кредитна заборгованість в розмірі 6315,79 грн.
06.12.23 р. о 15:03 годині на кредитний рахунок надійшли кошти у розмірі 6 315,79 грн в рахунок погашення боргу та відображена на рахунку нульова заборгованість.
В цей же день о 19:59 годині згідно з виписки по картковому рахунку відбулася транзакція у вигляді "Цифрові товари: APPLE.COM/BILL, ITUNES.COM". на суму 353,96 грн. (а.с.8)
Нормативно-правове обгрунтування та висновки суду.
Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до п. 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Відповідно до ч.1,2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Відповідно до ч.4,5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:
1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;
2) вживання образливих або загрозливих висловів;
3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;
4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання;
5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.
Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:
1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;
2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;
3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;
4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Висновки суду. 
Суд, давши оцінку обґрунтованості заявлених вимог, заслухавши пояснення сторін прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері споживчого кредитування.
Так між сторонами у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 року за яким Позивачу Відповідачем було відкрито банківський рахунок НОМЕР_2 з доступом за допомогою банківської картки. 
01.12.2023 року відповідачем на телефон позивача не було направлено повідомлення про «прийняте рішення банком про відмову від підтримання ділових відносин», що представником банку не оспорювалося в судовому засіданні.
Згідно виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 станом на 06.12.2023 року у останнього наявна була кредитна заборгованість в розмірі 6315,79 грн.
06.12.23 р. о 15:03 годині на кредитний рахунок надійшли кошти у розмірі 6 315,79 грн в рахунок погашення боргу та відображена на рахунку нульова заборгованість.
В цей же день о 19:59 годині згідно з виписки по картковому рахунку відбулася транзакція у вигляді "Цифрові товари: APPLE.COM/BILL, ITUNES.COM". на суму 353,96 грн. (а.с.8)
Як вбачається із виписки по рахунку такі транзакцї по картковому рахунку ОСОБА_1 відбувалися і до моменту як банк вирішив розірвати ділові стосунки, тобто до 01.12.2023 року.
Згідно виписки з рахунку за 06.12.2023 року в період часу з 15:03 по 19:59 на рахунку було відображено нульове сальдо, після чого в день погашення заборгованості за карткою було здійснено нову транзакцію на суму 335,96 грн., виникли нові фінансові зобов`язання. 
Банк у справі довів, що суто технічно та юридично не мав права закрити рахунок з такими обставинами:
Відповідно до пункту 119 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам, затвердженої Постановою Правління НБУ № 162, обов`язковою умовою для закриття банківського рахунку є повне врегулювання всіх зобов`язань за цим рахунком. 
Наявність від`ємного сальдо («мінуса» або заборгованості) за картковим рахунком є невиконаним фінансовим зобов`язанням Клієнта перед Банком, а тому Банк не мав змоги здійснювати остаточне закриття рахунку до моменту повного погашення такої заборгованості та виведення балансу рахунку в нуль, оскільки договірні відносини не можуть бути припинені за наявності існуючого та невиконаного боргу. 
Блокування сум (Hold): Будь-яка транзакція за карткою спочатку блокується на рахунку (статус «hold») і остаточно списується банком протягом 1–3 днів (згідно з правилами міжнародних платіжних систем Visa/Mastercard та Законом України «Про платіжні послуги»). До моменту остаточного клірингу (розрахунку) за цими транзакціями рахунок не може бути закритий, оскільки баланс не є фіксованим. Зміна сальдо: Здійснення транзакцій призвело до зміни залишку коштів, а саме: утворився мінус на рахунку.
Наявність транзакцій у день погашення боргу унеможливлює миттєве закриття рахунку.
Згідно з пунктом 119 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам, затвердженої Постановою Правління НБУ № 162, банк закриває рахунок користувача на підставі заяви або в інших випадках, визначених законодавством чи договором, після врегулювання всіх зобов`язань за цим рахунком. 
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
У межах кредитного договору зобов`язання вважається виконаним у повному обсязі лише тоді, коли Позичальником повернуто всю суму отриманого кредиту (тіло), сплачено всі нараховані проценти, комісії та неустойку (штрафи/пені), якщо такі були нараховані згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг. 
Суд погоджується з доводами відповідача, що належним і єдиним доказом повного виконання зобов`язань перед Банком є довідка про відсутність заборгованості, видана Банком після закриття кредитного рахунку, або виписка по рахунку, що відображає нульовий баланс після проведення всіх остаточних розрахунків. 
Надана самим Позивачем довідка від 05.06.24 р. та виписка від 12.08.24 р. свідчить про наявність залишку заборгованості. Жодних доказів (фінансових документів), які б підтверджували факт нульового залишку або отримання довідки про закриття боргу позивачем до суду не надано. 
Отже, оскільки заборгованість фактично не погашена, нарахування процентів на залишок боргу є законним обов`язком Банку, а вимоги щодо її сплати правомірною діяльністю з повернення кредитних коштів, що виключає ознаки «агресивної практики».
Відповідно до частини 1 статті 1075 Цивільного кодексу України (ЦКУ), договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта або у випадках, передбачених законом чи договором. 
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що лист банку — це повідомлення про намір, а не факт розірвання договору. Направлення банком листа про намір розірвати ділові відносини є лише повідомленням про початок процедури розірвання договору (встановленням строку для виконання зобов`язань). Сам факт відправлення чи отримання такого листа не припиняє дію договору в ту ж секунду. Договір залишається чинним, а рахунок — активним до моменту внесення банком запису про його закриття.
Таким чином судом встановлено, що дію кредитного договору не припинено. Позивач знов почав користуватися кредитним лімітом, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Припинення «ділових відносин» (блокування картки/доступу до додатку) від 01.12.2023 р. не означає припинення самого кредитного зобов`язання. Зобов`язання припиняється лише його виконанням (ст. 599 ЦК України).
Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч.2 ст.16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВС від 05.06.2018 у справі №338/180/17), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі№ 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19). Тобтоефективність способу захисту інтересу та права позивача визначається перш за все виходячи з змісту порушеного права за захистом якого він звернувся.
Відповідно до ч.6 ст.19 закону України «Про захист справ споживачів правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Отже, з комплексного аналізу положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що невідповідність змісту договору вимогам спеціального закону може мати наслідком визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків його недійсності відповідно до положень статті 216 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Оскільки судом встановлено, що між сторонами після 06.12.2023 року не припинено договірні відносини, належним способом захисту в даному випадку було б заявлення вимоги про визнання кредитного договору недійсним, однак така вимога позивачем не заявлена.
В свою чергу в межах укладеного договору дії Банку щодо нарахування відсотків та вимог про погашення боргу не є «агресивною практикою» у розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Транзакції, які відбувалися по картковому рахунку ОСОБА_1 і щодо зняття коштів, і щодо перерахування коштів після 06.12.2023 року не були вчиненні на користь банку, а були пов`язані з зобов`язаннями ОСОБА_1 .
Дії Банку полягають у реалізації свого права на отримання коштів за кредитним договором № SAMDNWFC00052277993 від 27.06.2019 р. Направлення повідомлень про наявність заборгованості є стандартною процедурою інформування клієнта про стан його рахунку та наслідки невиконання зобов`язань. Такі дії не можуть кваліфікуватися як «докучання», оскільки вони спрямовані на врегулювання заборгованості, яка фактично існує. 
Всі операції, які Позивач називає «самовільними», є технічними процесами повернення або врегулювання транзакцій, що передбачено внутрішніми регламентами банку та банківськими стандартами, на які Позивач надав згоду при підписанні Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Тому суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних доказів на обґрунтування його позовних вимог, обраний спосіб захисту не є належним, а тому в задоволенні позову належить відмовити.
На підставі ст. 81, 89, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, - відмовити.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано суддею -17.06.2026 року .

Суддя Ж. В. Теренчук