КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/18854/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9917/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
при секретарі судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Янченко А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 100 936,69 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 грн., судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (а.с. 1-6).
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.05.2023 року близько 23:05 год. по вул. Білогородська, 23, в м. Боярка, в Фастівському районі Київської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 та транспортного засобу Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 (з причепом ПГМФ 8304 д.н.з. НОМЕР_3 ) під керуванням водія ОСОБА_1 .
Внаслідок вищевказаної ДТП, транспортний засіб Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 12.11.2021 р., отримав механічні пошкодження.
Згідно з постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2023 року, постановленої у справі № 369/8115/23, винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано водія транспортного засобу Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 .
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 , була забезпечена в ПАТ «СК «УСГ», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу) № 210438239.
На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 23.05.2023 року ОСОБА_2 (представник ОСОБА_5 на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.) було подано до ПАТ «СК «УСГ» повідомлення про ДТП, заяву про страхове відшкодування та інші документи необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на його користь та надано пошкоджений транспортний засіб на огляд.
Таким чином, з боку ОСОБА_2 було виконано всі покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки.
Згідно розрахунку ремонтної калькуляції, здійсненою ПАТ «СК «УСГ», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , становить 209 753,91 грн., розмір страхового відшкодування (з урахуванням зносу) становить 108 817, 22 грн.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
ПАТ «СК «УСГ» сплатило на користь потерпілого - ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 108 817, 22 грн.
Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача 100 936, 69 грн., що складає різницю між вартістю відновлювального ремонту ТЗ та страховою виплатою (а.с. 1-6).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 100 936, 69 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211, 20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 16 000, 00 грн, всього на загальну суму у розмірі 17 211, 20 грн. (а.с. 52-59).
Не погодившись з рішенням районного суду, 30 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в позові, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати (а.с. 62-67).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, в умовах неповного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача різниці між розміром відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням, не врахувавши правову природу та наслідки узгодження суми страхового відшкодування між потерпілим та страховиком.
Як вбачається з матеріалів справи, між потерпілим та страховою компанією було підписано протокол-узгодження, відповідно до якого розмір страхового відшкодування визначено у сумі 108 817,22 грн; виплата здійснюється за взаємною згодою сторін; після отримання коштів потерпілий не має жодних претензій до страховика.
При цьому, як прямо зазначено у відповіді страховика, експертиза щодо оцінки пошкодженого транспортного засобу Hyundai Sonata не проводилась, так як потерпілий та страховик досягли згоди щодо суми та способу здійснення відшкодування шляхом підписання відповідного узгодження.
Суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення калькуляцію страхової компанії та визначений страховиком розмір страхового відшкодування, необґрунтовано прирівнявши їх до доведеного розміру шкоди.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази фактичного понесення позивачем витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, при цьому, позивач не надав висновку автотоварознавчої експертизи та не заявляв клопотання про призначення такої експертизи у межах даної справи.
Крім того, судом не досліджено методику розрахунку вартості відновлювального ремонту, а також не встановлено, чи відповідає визначений розмір шкоди вимогам реальності та обґрунтованості.
Судом залишено поза увагою, що відповідно до матеріалів справи ліміт відповідальності страховика становить 160 000 грн, тобто є більшим за фактично виплачену суму страхового відшкодування у розмірі 108 817,22 грн.
Таким чином, страховик мав можливість здійснити виплату у більшому розмірі в межах страхового ліміту, однак розмір відшкодування був визначений саме за домовленістю між потерпілим та страховою компанією. Вказана обставина свідчить про те, що різниця між вартістю ремонту та страховою виплатою виникла не внаслідок обмеження відповідальності страховика, а внаслідок добровільного погодження сторонами меншої суми страхового відшкодування, що виключає покладення такої різниці на відповідача.
У разі добровільного узгодження потерпілим та страховиком розміру страхового відшкодування відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961- IV, така узгоджена сума є результатом реалізації сторонами принципу диспозитивності та свободи договору і визначає обсяг виконання страховиком своїх зобов`язань.
У даній справі потерпілий добровільно погодився із розміром страхового відшкодування, який є меншим за встановлений страховим полісом ліміт відповідальності (160 000 грн), та отримав відповідну виплату. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що таке погодження було здійснено під впливом помилки, обману, насильства чи інших обставин, які могли б свідчити про його недійсність або вимушений характер.
За таких обставин різниця між розміром заявленої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням виникла не внаслідок недостатності страхової виплати у розумінні статті 1194 ЦК України, а внаслідок добровільного погодження потерпілим меншої суми відшкодування. Відтак, покладення обов`язку з відшкодування такої різниці на відповідача суперечить як положенням спеціального законодавства, так і правовим висновкам Верховного Суду.
Більше того, позивач, погодившись із розміром страхового відшкодування та отримавши відповідну виплату, фактично реалізував своє право на визначення способу та обсягу захисту, а тому подальше пред`явлення вимог про стягнення додаткових сум із відповідача є проявом суперечливої поведінки та порушує принципи добросовісності, розумності та справедливості.
Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 1194 ЦК України без урахування положень Закону № 1961-ГУ та правової позиції Верховного Суду, що призвело до безпідставного задоволення позову та є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Фактично, суд першої інстанції переклав на відповідача негативні наслідки домовленості між потерпілим та страховиком, хоча така домовленість була добровільною та здійснена в межах страхового ліміту.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд зобов`язаний встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини виникли між сторонами та яка норма права підлягає застосуванню до таких правовідносин.
Проте, суд першої інстанції цих вимог не дотримався, оскільки не встановив належним чином фактичний розмір шкоди, не дослідив правову природу узгодження страхового відшкодування та неправильно визначив норму матеріального права, яка підлягала застосуванню у даних правовідносинах.
Разом із тим, відповідач не був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, не отримував копії позовної заяви та доданих до неї документів, а також не був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції.
Як наслідок, відповідач був фактично позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву та надати пояснення щодо обставин справи.
Суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін , що за відсутності належного повідомлення відповідача призвело до фактичного розгляду справи без його участі та без реалізації ним процесуальних прав.
Отже, розгляд справи судом першої інстанції за відсутності Відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, призвів до порушення його процесуальних прав, унеможливив повне та всебічне з`ясування обставин справи та є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення (а.с. 62-67).
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дуднік М.А. підтримала доводи скарги і просила її задовольнити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. 
Про розгляд справи апеляційним судом 14 травня 2026 року позивач ОСОБА_2 був сповіщений 01 травня 2026 року про що є відмітка працівників пошти (трекінг-код) про вручення особисто адресату поштового відправлення суду. Крім того, позивач ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом 14 травня 2026 року був сповіщений 20 квітня 2026 року повідомленням його представника - адвоката Таран Л.М. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 14 травня 2026 року був сповіщений 01 травня 2026 року про що є відмітка працівників пошти (трекінг-код) про вручення особисто адресату поштового відправлення суду. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 підтвердила в суді його представник - адвокат Дуднік М.А. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 96-102). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У позовній заяві було заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 103 936,69 грн., що становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з правомірності звернення позивача з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням на загальну суму 100 936, 69 грн., яка була розрахована наступним чином: 209 753, 91 грн. - 108 817,22 грн. = 100 936, 69 грн., де 209 753, 91 грн. - вартість відновлювального ремонту згідно ремонтної калькуляції;108 817,22 грн. - виплачена сума страхового відшкодування з боку страховика. Матеріалами справи встановлено всі складові деліктного зобов`язання як щодо розміру матеріальної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, так і щодо суб`єкта правопорушення, відповідача по справі ОСОБА_1 , та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданими позивачу матеріальними збитками
Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.05.2023 року, близько 23 години 05 хвилин, в Київській області, в Фастівському районі, в м. Боярка, по вулиці Білогородська, 23, водій ОСОБА_1 керував автомобілем Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 , з причепом ПГМФ 8304, д.н.з. НОМЕР_3 , для забезпечення безпеки дорожнього руху перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу, а саме: не перевірив справність тягового зчіпного пристрою, що призвело до від`єднання причепа, який викотився на зустрічну смугу руху де зіткнувся з автомобілем Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в зустрічному напрямку. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.3 а,б ПДР України (а.с. 22).
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2023 року у справі № 369/8115/23 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 22).
Власником автомобіля марки Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 (а.с. 11).
В інтересах потерпілого власника автомобіля Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_5 діє його довіритель ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі довіреності від 20.11.2023 року, зареєстрованої в реєстрі за № 10086, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. (а.с. 10).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «СК «УСГ» на підставі полісу № ЕП-210438239 (а.с. 20).
Разом з тим, ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну за полісом страхування № ЕР-210438239, становить 160 000 грн. (а.с. 19).
23.05.2023 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з заявою про страхове відшкодування (а.с. 14).
Окрім того, з боку потерпілого було надано представнику ПАТ «СК «УСГ» пошкоджений транспортний засіб Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , для огляду, що підтверджується відповідним протоколом огляду від 31.05.2023 року (а.с. 15-19).
Згідно ремонтної калькуляції № ДКЦВ-28942 від 07.06.2023 р., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 становить 209 753, 91 грн., розмір страхового відшкодування (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) становить 108 817, 22 грн. (а.с. 16-19).
Згідно Протоколу-узгодження про розмір страхового відшкодування від 12 червня 29023 року, підписаного ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «УСГ», погоджено виплату розміру матеріального збитку, завданого потерпілій особі ОСОБА_2 у розмірі 108 817,22 грн. (а.с. 20).
Сторонами у справі не заперечується факт виплати ПАТ «Страхова компанія «УСГ» ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 108 817,22 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IVв редакції, чинної на час виникнення спору), та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Пунктом 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Вказана норма кореспондується зі частиною другою статті 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
У спорах пов`язаних із відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону № 1961-IV є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, ? МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Разом із тим, згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц (провадження № 61-5424св18) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.
Також у постанові від 10 червня 2020 року у справі №333/2096/17 (провадження № 61-20343св18) Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, судами встановлено, що автомобіль марки Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , зазнав механічних пошкоджень, внаслідок ДТП, що сталася 21 травня 2023 року з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 11).
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Skoda Octavia, д.н.з. НОМЕР_2 ,, була застрахована ПАТ СК «УСГ»» та договором визначено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в сумі 160 000 грн.
13 червня 2023 року ОСОБА_2 узгодив з ПАТ СК «УСГ»» розмір страхового відшкодування у сумі 108 817,22 грн., після чого страховик виплатив йому узгоджену суму (а.с. 20).
За розрахунком суми страхового відшкодування від 04 липня 2023 року ліміт відповідальності - 160 000 грн., розмір матеріального збитку - 108 817,22 грн., франшиза - «-» (нуль) (а.с. 19).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Крім того, для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема і в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин.
Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується зокрема на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначав, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення.
У підписаному ОСОБА_2 узгодженні зазначено, що воно складено у відповідності до вимог пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, а узгоджена сума страхового відшкодування є остаточною та перегляду, оскарженню не підлягає (а.с. 20). 
Після сплати узгодженої суми всі зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування за цим страховим випадком вважаються припиненими. 
Тобто, за змістом вказаного узгодження ОСОБА_2 , діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування ПАТ СК «УСГ» у сумі 108 817,22 грн. та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до страхової компанії чи завдавача шкоди суперечить як попередній поведінці ОСОБА_2 , так і засадам розумності та диспозитивності.
Відомостей про те, що позивач підписав указане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали справи не містять.
Виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він є меншим страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між розміром такого відшкодування та реальним розміром шкоди, заподіяної потерпілому на підставі статті 1194 ЦК України, якщо заподіювач шкоди доведе, що розмір страхового відшкодування, визначений за домовленістю між потерпілим та страховиком, є меншим, ніж розмір оціненої шкоди, яка підлягала виплаті страховою компанією відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі (див. постанову Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 362/3043/18 (провадження № 61- 13063св20)).
Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2025 року у справі № 127/2551/23 (провадження 61-16079св24).
Тобто, за змістом вказаного узгодження ОСОБА_2 , діючи добровільно, на власний розсуд, погодився із розміром страхового відшкодування ТДВ ПАТ «УСГ» у сумі 108 817,22 грн., який був менший за ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну за полісом страхування № ЕР-210438239 (160 000 грн.).
Відтак, заявлена в подальшому вимога до завдавача шкоди суперечить як попередній поведінці ОСОБА_2 , так і засадам розумності та диспозитивності.
Відомостей про те, що позивач підписав указане узгодження під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або не усвідомлюючи значення своїх дій, матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а відтак, суд першої інстанції дійшов посилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Крім того, апелянт посилався на те, що районним судом не було повідомлено відповідача про розгляд справи.
Так, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було направлено на зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження від 14.11.2024 року та копію позовної заяви з додатками (а.с. 40).
Однак, до суду першої інстанції повернувся поштовий конверт, адресований ОСОБА_1 без вручення та без відмітки працівників пошти причин такого не вручення (а.с. 46).
Відтак, в матеріалах справи відсутні належні докази щодо сповіщення ОСОБА_1 про розгляд даної справи судом першої інстанції, що є процесуальним порушенням.
Таким чином, враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , судові витрати позивача за подачу позовної заяви залишаються за ним.
Разом з тим, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн. (а.с. 71).
Відтак, з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816,80 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1816,80 грн.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 травня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов