ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.05.2026	Справа № 910/3058/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» 
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Текстарс» 
про стягнення 164.145,21 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

19.03.2026 до Господарського суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Текстарс» про стягнення 164.145,21 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного договору купівлі-продажу № 190525 від 19.05.2025 позивачем у повному обсязі передано товар на суму 174.462,48 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 1171-1 від 02.06.2025; № 1450-20 від 02.07.2025; № 1594-164 від 17.07.2025; № 1739-29 від 06.08.2025; № 1824-144 від 15.08.2025; № 1840-130 від 18.08.2025; № 1914-204 від 26.08.2025; № 1969-9 від 02.09.2025; № 2120-160 від 18.09.2025; № 2139-179 від 19.09.2025; № 2276-36 від 06.10.2025; № 2327-87 від 09.10.2025. Відповідач отриманий товар частково сплатив у сумі 26.254,02 грн, що підтверджується виписками з рахунку позивача. У зв`язку з цим, позивачем на адресу відповідача направлена претензія-вимога від 15.01.2026 з актом звіряння розрахунків станом на 31.12.2025, яка залишена відповідачем без відповіді. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 164.145,21 грн, з яких 148.208,46 грн основного боргу, 9.872,21 грн пені, 4.112,93 грн інфляційних втрат та 1.951,61 грн 3% річних.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2026 відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Даною ухвалою суду встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі до суду відзиву на позов з урахуванням ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з наданням доказів, що підтверджують обставини, викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.
У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 25.03.2026 було направлено відповідачу в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 25.03.2026 о 12:04 год., що підтверджується наявним у справі повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, а тому відповідач мав подати відзив на позов у строк до 09.04.2026 включно.
Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 25.03.2026 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва,
ВСТАНОВИВ:

19.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Текстарс» (надалі - покупець) укладено договір купівлі-продажу № 190525 (надалі - договір). 
Згідно п. 1.1. договору продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах даного договору. 
Спір виник у зв`язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оплату поставленого товару повністю не здійснив, в зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 148.208,46 грн та за неналежне виконання грошового зобов`язання відповідачем позивачем нараховано 9.872,21 грн пені, 4.112,93 грн інфляційних втрат, 1.951,61 грн 3% річних. 
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до п. 1.2. договору найменування, кількість, асортимент і ціна товару узгоджуються між покупцем і продавцем як в усній так і в письмовій формі, та зазначаються в рахунках та видаткових накладних та специфікаціях на кожну окрему поставку. 
Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Положеннями ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 174.462,48 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: 
№ 1171-1 від 02.06.2025 на суму 4.374,01 грн; 
№ 1450-20 від 02.07.2025 на суму 1.425,00 грн; 
№ 1594-164 від 17.07.2025 на суму 2.850,00 грн; 
№ 1739-29 від 06.08.2025 на суму 2.550,00 грн; 
№ 1824-144 від 15.08.2025 на суму 3.445,01 грн; 
№ 1840-130 від 18.08.2025 на суму 4.485,00 грн; 
№ 1914-204 від 26.08.2025 на суму 7.125,00 грн; 
№ 1969-9 від 02.09.2025 на суму 24.857,76 грн; 
№ 2120-160 від 18.09.2025 на суму 11.250,30 грн; 
№ 2139-179 від 19.09.2025 на суму 37.450,20 грн; 
№ 2276-36 від 06.10.2025 на суму 50.800,20 грн; 
№ 2327-87 від 09.10.2025 на суму 23.850,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Пунктом 2.2. договору встановлено, що оплата за товар здійснюється покупцем з відтермінуванням платежу 14 календарних днів з моменту поставки партії товару, на основі виставлених продавцем рахунків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено часткову оплату товару на загальну суму 26.254,02 грн, що підтверджується наявними у справі банківськими виписками, наступним чином:
20.06.2026 в сумі 4.374,01 грн;
22.07.2025 в сумі 1.425,00 грн;
13.08.2025 в сумі 2.850,00 грн;
25.08.2025 в сумі 2.550,00 грн;
25.08.2025 в сумі 3.445,01 грн;
26.08.2025 в сумі 4.485,00 грн;
26.08.2025 в сумі 7.125,00 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
15.01.2026 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія-вимога № ПВ 15/1 від 15.01.2026 про сплату заборгованості в сумі 148.208,46 грн з актом звіряння розрахунків станом на 31.12.2025, проте вказані документи відповідачем проігноровані, акт звіряння не підписаний та заборгованість не погашена. 
Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення умов договору не виконав зобов`язання по сплаті поставленого товару у повному обсязі, здійснивши часткову оплату лише у розмірі 26.254,02 грн, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка не оспорена відповідачем та становить 148.208,46 грн. 
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті поставленого товару за договором в повному обсязі не подано. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості поставленого товару в розмірі 148.208,46 грн.
Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення положень договору, у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.
Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 6.2. договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати покупцем вартості отриманого від продавця товару, покупець сплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка була дійсна в період прострочення, від вартості неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару, за кожен день прострочення.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати поставленого товару.
Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 9.872,21 грн, нарахованої на суми боргу із застосуванням облікової ставки НБУ.
У зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті поставленого товару відповідач повністю не виконав, він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню, розмір якої за розрахунками позивача становить становить 9.872,21 грн.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 9.872,21 грн пені обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення з оплати товару за договором, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 4.112,93 грн інфляційних втрат, 1.951,61 грн 3% річних. 
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Наведена норма свідчить про те, що інфляційні нарахування та 3% річних можуть бути нараховані лише за весь час прострочення платежу, а тому день фактичної оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися нарахування.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 в контексті застосування частини другої статті 625 ЦК України засвідчила наступне:
(1) величина приросту індексу споживчих цін має заокруглюватися до десяткового числа після коми;
(2) при обчисленні інфляційних збитків за наступний період до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
Також Верховний Суд у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 виснував, що порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 наведено наступний висновок.
Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Умовами договору інший розмір процентів не визначений.
Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 4.112,93 грн інфляційних втрат (за обґрунтованими розрахунками позивача). 
Разом з тим, за розрахунками суду 3% річних становлять 1.947,60 грн, відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у вказаному розмірі. 
В іншій частині вимог про стягнення 3% річних слід відмовити у зв`язку з неправильно визначеним позивачем періодом прострочення за двома видатковими накладними, а саме: 
за видатковою накладною № 2120-160 від 18.09.2025 на суму 11.250,30 грн позивач безпідставно визначив початок прострочення з 02.10.2025 замість правомірного 03.10.2025; 
за видатковою накладною № 2139-179 від 19.09.2025 на суму 37.450,20 грн позивач безпідставно визначив початок прострочення з 03.10.2025 замість правомірного 04.10.2025.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. 
Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Текстарс» (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 6; код ЄДРПОУ 38104108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей» (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6; код ЄДРПОУ 20021369) 148.208 (сто сорок вісім тисяч двісті вісім) грн 46 коп. основного боргу, 9.872 (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 21 коп. пені, 4.112 (чотири тисячі сто дванадцять) грн 93 коп. інфляційних втрат, 1.947 (одну тисячу дев`ятсот сорок сім) грн 60 коп. 3% річних, а також 2.662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 33 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя	В.В.Сівакова