ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" березня 2026 р. Справа№ 910/13745/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Алданової С.О. 
Євсікова О.О. 

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,
за участю представників учасників справи:
від Позивача: Тищенко А.В.
від Відповідача-1: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5
від Відповідача-2: ОСОБА_3 , ОСОБА_2, ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів", ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025, повний текст якого складено та підписано 03.02.2025 
у справі №910/13745/23 (суддя Чебикіна С.О.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" 
до 1. ОСОБА_1 
2. ОСОБА_3 
про стягнення 9 866 789,00 грн
В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

30.08.2023 року Приватне акціонерне товариство "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та до ОСОБА_3 про солідарне стягнення 9 866 789,00 грн внаслідок безпідставної виплати собі заробітної плати та сплати податків з безпідставно нарахованої заробітної плати на підставі статей 22, 1166 Цивільного кодексу України та статей 63, 90 Закону України "Про акціонерні товариства".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протиправність дій/рішень Відповідачів полягає у вчинені ними протиправних недобросовісних дій з особистою заінтересованістю, відсутністю належної обачливості та із зловживанням (перевищенням) своїми повноваженнями щодо нарахування собі завищених заробітних плат, перерахуванні зайво нарахованих податків на вказану завищену заробітну плату, а також вчинення дій, спрямованих на приховування цих обставин, що порушення ними своїх посадових і фідуціарних обов`язків призвели до понесення ПАТ "АРЖК" збитків внаслідок безпідставної виплати заробітної плати Відповідачам та сплати податків з безпідставно нарахованої заробітної плати всупереч норм чинного законодавства України.
Матеріально-правовою підставою позову Позивач обрав ст.ст. 33, 58, 62, 63, 81, 89, 90 Закону України «Про акціонерні товариства», ст. 94 Кодексу законів про працю, ст. 8 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 16, 22, 92, 541, 543, 614, 1166 ЦК України.

Доводи та заперечення Відповідача

Відповідачі з позовом не погодилися та вважають його безпідставним, посилаючись на те, що нарахування виплат Відповідачам здійснювалося відповідно до умов контракту, тоді як Позивачем не було надано належних доказів нарахування Відповідачами будь-якої додаткової плати. Водночас усі органи управління Товариства - Наглядова рада, Ревізійна комісія та Загальні збори акціонерів, а також зовнішні аудитори - були повністю обізнані про стан виплат заборгованості членам Правління, оскільки відповідні суми були чітко відображені та затверджені у річній фінансовій звітності та примітках до неї.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у позові відмовлено повністю.
Рішення, з посиланням на ст.ст. 43, 129 Конституції України, ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 90 Закону України «Про акціонерні товариства», ст.ст. 92, 1166, 1190 ЦК України, мотивоване тим, що Позивачем не надано суду доказів того, що саме спільними діями Відповідачі заподіяли збитки ПАТ "АРЖК" в розмірі 9 866 789,00 грн. Окрім того, Позивачем не доведено розмір заподіюваних збитків Відповідачами, оскільки виходячи з досліджуваних розрахунків наданих Позивачем щодо сум безпідставно виплаченої Відповідачам заробітної плати достеменно неможливо встановити розмір таких виплат, оскільки в розрахункових документах містяться відомості з графами та типами: "Інші витрати", "Інші доходи", "Інші інформаційні витрати", "Витрати на персонал", а тому суд позбавлений можливості встановити точні розміри заподіюваних збитків, які підлягають стягненню з Відповідачів. Суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, і тому правові підстави для солідарного стягнення з Відповідачів цих збитків відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Позивача

Не погоджуючись з цим рішенням, 24.02.2025 засобами поштового зв`язку, Позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
А саме апелянт посилається на те, що:
- суд першої інстанції помилково розділив дії Відповідачів. Оскільки вони є членами колегіального органу (Правління), вони мають нести спільну (солідарну) відповідальність за рішення цього органу, незалежно від їхніх індивідуальних повноважень;
- судом першої інстанції не враховано те, що Відповідачі перевищили повноваження шляхом визначення розміру власної з/п без погодження з Наглядовою радою та прийняття рішень про виплату з/п із прибутку без рішення Загальних зборів про розподіл такого прибутку;
- суд проігнорував положення Статуту та Трудових контрактів Відповідачів, яким передбачено вимоги щодо належного виконання Відповідачами своїх фідуціарних обов`язків;
- суд першої інстанції не проаналізував та не надав належну оцінку змісту жодного доказу, на який посилався Позивач, серед яких: аудиторський висновок (Звіт про узгоджені процедури); накази про виплати та штатні розписи; виписки з банківських рахунків (Укргазбанк, Ощадбанк); протоколи Наглядової ради та Загальних зборів;
- суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що Позивачем не було доведено розмір заподіюваних збитків Відповідачами, проте, як стверджує Позивач, ним був зазначений детальний розрахунок збитків щодо всіх категорій завданих Відповідачами збитків для Позивача. Зокрема, посилається на Таблицю № 2, яка міститься на аркуші 18 його апеляційної скарги. Суд першої інстанції жодним чином не прокоментував зазначені ПрАТ АРЖК" розрахунки сум збитків, хоча відповідно до положень ч. 5 ст. 236 ГПК України зобов`язаний був проаналізувати та надати належну оцінку;
- в розрахункових документах містяться відомості з графами та типами: "Інші витрати", "Інші доходи", "Інші інформаційні витрати", "Витрати на персонал", що жодним чином не позбавляє суд можливості встановити точні розміри заподіюваних збитків, які підлягають стягненню з Відповідачів, оскільки вказані суми можливо визначити із інших доказів, наявних у матеріалах справи.

Доводи та заперечення Відповідачів щодо апеляційної скарги Позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Відповідачі з апеляційною скаргою Позивача не погодились, просять залишити її без задоволення, посилаючись на те, що:
- апеляційна скарга Позивача ґрунтується на вибірковій інтерпретації подій та нерелевантній практиці Верховного Суду (яка стосується бюджетних установ, а не приватних товариств);
- як член правління Відповідач-1 - ОСОБА_1 не мала повноважень видавати накази чи вести бухгалтерський облік. Статут надає право видавати накази виключно Голові правління;
- факт підпису ОСОБА_1 на наказах свідчить лише про її ознайомлення з розпорядженням керівника, а не про «співучасть» у прийнятті рішень;
- накази про нарахування частини зарплати на позабалансовий рахунок були спрямовані на мінімізацію витрат та запобігання збитковості ПрАТ у складні періоди;
- протягом 2017 - 2023 років усі звіти правління, фінансова звітність та наявність заборгованості перед Відповідачами перевірялися зовнішнім аудитом (який офіційно підтверджував облік на рахунку 03 «Контрактні зобов`язання»), Ревізійною комісією та Загальними зборами акціонерів (які затверджували ці звіти без зауважень);
- розрахунок зарплати базувався на чинних трудових контрактах, які не змінювалися Наглядовою радою;
- якби Відповідачі суворо дотримувалися Закону №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», ухвалений 6 грудня 2016 року (пропорційно до зростання прожиткового мінімуму), витрати підприємства на їхні зарплати були б значно вищими. Натомість ОСОБА_3 наказом зафіксував виплати на рівні травня 2017 року, щоб зменшити навантаження на бюджет компанії;
- виплати здійснювалися на підставі діючих контрактів та узгоджувалися з Наглядовою радою. Жодних протиправних дій не вчинялося;
- керівники не нараховують собі гроші самі, оскільки це робить бухгалтерія на підставі наказів та контрактів;
- Позивач не надав доказів існування таємних зарплатних проектів. Усі виплати йшли через офіційний рахунок в АТ «Ощадбанк»;
- використання позабалансового рахунку для обліку невиплаченої заборгованості відповідає Інструкції Мінфіну №291, яка дозволяє підприємствам вводити власні субрахунки для управлінських потреб;
- згідно зі ст. 629 ЦК України, трудовий контракт є обов`язковим для виконання. Позивач не мав права в односторонньому порядку погіршувати умови оплати праці, а прийняття нових законів не анулює умови контрактів автоматично без внесення змін до них Наглядовою радою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Відповідачів

Не погоджуючись з цим рішенням, Відповідачі звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять змінити та доповнити мотивувальну частину оскарженого рішення, виклавши його із врахуванням аргументів, наведених у апеляційній скарзі. 
Зокрема, скарга Відповідачів обґрунтована тим, щоб скасувати висновки суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення, якими нарахування заробітної плати визнано «протиправним», оскільки це прямо шкодить позиції Відповідачів у трудових спорах про стягнення заборгованості. 
А саме апелянти посилаються на те, що: 
- усі виплати та заборгованість перед Відповідачами щороку перевірялися Ревізійною комісією, зовнішнім аудитом та затверджувалися Загальними зборами акціонерів протягом 2017 - 2023 років;
- позиція Позивача є суперечливою, оскільки подання позову про «збитки» після багаторічного офіційного затвердження цих самих виплат є недобросовісним;
- у фінансовій звітності за 9 місяців 2023 року Позивач фактично визнав наявність заборгованості перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що спростовує твердження про завдання товариству «збитків»;
- дії Відповідачів є законними, оскільки нарахування та виплата заробітної плати здійснювалися на підставі чинних трудових контрактів та додаткових угод, що не були визнані недійсними;
- об`єктивна сторона правопорушення відсутня, оскільки дії Відповідачів не суперечили закону. Більше того, вони вживали заходів для мінімізації витрат товариства у скрутні часи, тимчасово виплачуючи собі менші суми, ніж передбачено контрактом;
- повноваження Відповідачів були обмежені, оскільки встановлення та зміна розміру винагороди керівництва є виключною компетенцією Наглядової ради, а не самих Відповідачів;
- питання визначення дійсного розміру заробітної плати, правильності її розрахунку та стягнення заборгованості належить до юрисдикції цивільних судів, а не господарських. У своєму рішенні суд першої інстанції фактично вийшов за межі предмета спору, встановивши, чим заробітна плата регулюється (контрактом чи законом), що в першу чергу є прерогативою суду загальної юрисдикції. Зокрема, Відповідачами акцентовано на такий висновок суду: «Отже, починаючи з 01.01.2017 року на виконання вимог Закону № 1774 VІІІ від 06.12.2016 року Відповідачі та ПАТ «АРЖК» були зобов`язані при обчисленні місячної тарифної ставки застосовувати в якості розрахункової величини встановлений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб»;
- господарський суд не мав права встановлювати законність застосування розрахункових величин (прожитковий мінімум/мінімальна зарплата), оскільки цей предмет наразі розглядається Голосіївським районним судом у межах трудових спорів;
- суд безпідставно застосував обмеження щодо використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, не врахувавши статус ПрАТ «АРЖК» як приватного суб`єкта господарювання та умови індивідуальних трудових контрактів.
Разом з тим, в апеляційній скарзі викладено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Доводи та заперечення Позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Позивач з апеляційною скаргою Відповідачів не погодився, просить залишити її без задоволення посилаючись на те, що:
- з 01.01.2017 року розрахунок посадових окладів має здійснюватися виключно на основі прожиткового мінімуму (ПМДПО), а не мінімальної заробітної плати (МЗП). Ця норма є прямою та обов`язковою для всіх підприємств, незалежно від форми власності;
- Відповідачі свідомо ігнорували закон, продовжуючи використовувати МЗП як базу для розрахунку «повної» зарплати, що призвело до штучного завищення зобов`язань товариства;
- доводи підкріплені численними постановами Верховного Суду та рішеннями судів нижчих інстанцій у справах за участю тих самих Відповідачів, де встановлено незаконність розрахунку на базі МЗП;
- Відповідачі самостійно (без погодження з Наглядовою радою) приймали рішення про порядок нарахування та виплати собі винагороди;
- нараховуючи собі виплати як «розподіл прибутку», Відповідачі втрутилися у виключну компетенцію Загальних зборів акціонерів. Більше того, накази про виплати видавалися раніше, ніж збори офіційно затверджували фінансові результати року;
- твердження Відповідачів про «мінімізацію витрат» є маніпулятивним. Насправді їхні дії були спрямовані на особисте необґрунтоване збагачення, що призвело до реальних збитків товариства (зайві виплати та податкові навантаження);
- використання позабалансового рахунку 03 «Контрактні зобов`язання» для обліку зарплати прямо суперечить Інструкції Мінфіну № 291. Цей рахунок призначений для деривативів та ф`ючерсів, а не для розрахунків із персоналом;
- винесення частини зарплати «за баланс» дозволило Відповідачам приховати реальний стан заборгованості від акціонерів, Ревізійної комісії та зовнішнього аудиту. В офіційних балансах заборгованість перед керівниками відображалася як нульова або мінімальна;
- аудиторські перевірки (зокрема PKF Ukraine) підтвердили, що фінансова звітність була спотворена через невідповідне відображення витрат на оплату праці;
- Відповідачі не надали доказів, що їхні дії з нарахуваннями реально покращили економічні показники ПрАТ «АРЖК»;
- за результатами 2022-2023 років підприємство офіційно зафіксувало збитки, що спростовує тезу Відповідачів про їхню «ефективну стратегію мінімізації витрат»;
- виплата коштів здійснювалася через рахунки в АТ «Укргазбанк», а не через основний зарплатний проект в АТ «Ощадбанк», що Позивач трактує як спробу уникнути контролю з боку Наглядової ради;
- накази видавалися ОСОБА_3 та погоджувалися ОСОБА_4 без зауважень, що свідчить про їхній спільний умисел та скоординованість дій;
- внаслідок неправомірних дій товариству завдано збитків у розмірі понад 5,7 млн грн (прямі виплати) та створено безпідставну заборгованість на суму понад 21 млн грн;
- рішення суду першої інстанції в частині встановлення протиправності дій Відповідачів є законним, а їхня апеляційна скарга є безпідставною та такою, що ґрунтується на викривленні фактів. 

Короткий зміст письмових пояснень Позивача 

У письмових поясненнях від 03.06.2025 Позивач зазначив, що правова природа трудового контракту є такою ж як і будь-якого приватно-правового договору, будь-які зміни до такого трудового контракту можуть вноситись з урахуванням загальних норм цивільного законодавства щодо правил і принципів акцептування тої чи іншої зміни до умов договору. Позивач вважає, що для того, щоб довести перед судом факт "мовчазної" згоди на зміну умов та/або конклюдентних дій, необхідно зафіксувати: 
- систематичну виплату заробітної плати за новими посадовими окладами чи продовження виконання трудових обов`язків працівниками (в даному випадку це підтверджується виплатою заробітної плати Відповідачам впродовж 6 років у розмірі, розрахованому на основі ПМДПО); 
- відсутність офіційних заперечень чи застережень (Відповідачі не звертались до Наглядової Ради ПрАТ "АРЖК" із запитом щодо приведення розміру заробітної плати до розміру, який діяв до 01.01.2017 року); 
- поведінку, яка свідчить про намір сторін продовжувати договірні відносини за зміненими умовами (продовження виконання Відповідачами своїх трудових обов`язків впродовж 6 років з 01.01.2017, після затвердження нового штатного розпису із посадовими окладами). 
У письмових поясненнях від 25.06.2025 Позивач зазначив, що поведінка Відповідачів видається суперечливою, адже заперечуючи проти поширення дії Закону № 1774 на спірні правовідносини та можливості ними змінювати собі розмір заробітної плати, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 привели у відповідність до вказаних у законі вимог щодо заміни розрахункової одиниці заробітної плати (внаслідок чого змінюється розмір заробітної плати), та разом із цим - змінили порядок виплати собі заробітної плати, чим фактично перебрали на себе повноваження Наглядової ради в цій частині. Як стверджує Позивач, бухгалтер відповідає за ведення обліку згідно з вимогами, встановленими законодавством, а директор як уповноважена особа власника - за організацію обліку В даному випадку, Правління ПрАТ "АРЖК", як вищий виконавчий орган підприємства, відповідальне за належну організацію ведення обліку та складення фінансової звітності.
У письмових поясненнях від 25.01.2026 Позивач зазначив, що розмір заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом усього спірного періоду мав становити відповідно 65 000 грн та 55 000 грн, у зв`язку з чим будь-яка заборгованість із заробітної плати була відсутня та об`єктивно не могла існувати . Водночас, з огляду на те, що Позивач визнав та врахував факт нарахування заробітної плати на підставі показника ПМДПО, як це було визначено у штатному розписі, заявлений до стягнення розмір збитків є заниженим щонайменше у два рази порівняно з фактично завданою майновою шкодою.

Короткий зміст письмових пояснень Відповідачів 

У письмових поясненнях від 13.05.2025 Відповідачі зазначили, що Позивач намагається штучно створити уявну заборгованість Відповідачів перед ПрАТ «АРЖК», посилаючись на стягнення до державного бюджету податків та зборів із начебто неправомірно нарахованої заробітної плати. На переконання Відповідачів, Позивач має намір двічі стягнути одну і ту ж саму «заборгованість», і з Відповідачів, і з держави, а тому, така поведінка ПрАТ «АРЖК» є суперечливою. 
У письмових поясненнях від 27.06.2025 Відповідачі посилаються на відсутність складу правопорушення для стягнення збитків, пріоритет трудового контракту, схвалення виплат органами управління, суперечливу поведінку Позивача, відсутність вини ОСОБА_4 та на те, що трудові відносини є приватно-правовими, оскільки заробітна плата всім співробітникам Позивача виплачувалась не з державного бюджету.
У письмових поясненнях від 13.10.2025 Відповідачі навели опис доказів що містяться в матеріалах справи. 
У письмових поясненнях від 23.02.2026 Відповідачі зазначили, що до повноважень члена Правління - заступника Голови Правління ПрАТ «АРЖК» ОСОБА_4 не входило ведення обліку та звітності, вказане підтверджується Протоколом Правління від 06 березня 2012 року (копія в матеріалах справи). Відповідно до Статуту (у всіх редакціях, п. 11.4) та Положення про Правління, Правління є колегіальним органом. Відповідно Статутом чітко розділено компетенція Голови Правління та Правління. Виплати заборгованості, що були здійснені з врахуванням формульного розрахунку по заробітній платі у всі періоди були затверджені всіма органи ПрАТ «АРЖК» (Наглядовою радою, Ревізійною комісією, Загальними зборами), оскільки сума виплаченої ЗП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була зазначена в примітках до фінансової звітності, що є невід`ємним додатком до протоколів (рішень) Загальних зборів ПрАТ «АРЖК за кожен рік.

Короткий зміст заперечень Позивача щодо пояснень Відповідачів 

14.07.2025 Позивач подав письмові заперечення щодо пояснень Відповідачів від 30.06.2025, в яких зазначив, що:
- Відповідачі жодного разу не проінформували жоден з контрольних чи керівних органів про факт самовільної зміни порядку нарахування та виплати заробітної плати. Така зміна порядку нарахування і здійснення розрахунків по з/п не тільки суперечить п. 10.5.17 та 10.5.18. Статутів всіх редакцій, але і ч. 5 ст. 97[1], ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці"[2], адже трудове законодавством України забороняє "відстрочення сплати з/п" (в той час як Відповідачі переносять виплату різниці з/п (між МЗП та ПМДПО) до факту отримання прибутку ПрАТ "АРЖК");
- в примітках до фінансової звітності за 2022 рік (арк 103, Том 14), яка надавалась у відповідь на запит АТ "Ощадбанк", підписаних Головою Правління та головним бухгалтером зазначено про те, що станом на кінець 2022 року, "кредиторська заборгованість по сплаті заробітної плати та лікарняних" - відсутня;
- Відповідачі жодного разу не повідомили Наглядову раду та інші контрольні органи ПрАТ "АРЖК" про самовільну зміну порядку нарахування власних з/п, здійснювали виплати різниці з/п (між МЗП та ПМДПО) без факту встановлення отримання ПрАТ "АРЖК" прибутку та здійснювали виплати без погодження із Загальними зборами, до повноважень яких, згідно п. 9.2.10. Статуту ПрАТ "АРЖК" належить "розподіл прибутку і збитків Товариства з урахуванням вимог, передбачених чинним законодавством України". 
09.03.2026 Позивач подав письмові заперечення щодо пояснень Відповідачів від 23.02.2026, в яких зазначив, що Поведінка Відповідачів характеризується комплексним порушенням декількох блоків правового регулювання: 
- корпоративного права - втручання у виключну компетенцію Наглядової ради;
- трудового права - незаконна зміна порядку виплати заробітної плати;
- фінансового та бухгалтерського законодавства - викривлення обліку зарплати;
- податкового законодавства - неналежне відображення доходів/витрат;
- цивільно-правових принципів - зловживання правом і недобросовісна поведінка.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 апеляційну скаргу Позивача передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13745/23 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №910/13745/23. Копію ухвали надіслано до Господарського суду першої інстанції. 
Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 27.02.2025 апеляційні скарги Відповідачів передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.
Після надходження матеріалів справи, ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження. Роз`яснено скаржникам, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали останні мають право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.
02.04.2025 усунуто недоліки апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування якого скаржники посилаються на те, що повний текст оскарженого рішення отримано нарочно 05.02.2025.
04.04.2025 та 07.04.2025 до суду від Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" надійшли заяви про усунення недоліків, в яких викладено клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження. Обґрунтовуючи причини пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт посилається на те, що повний текст оскарженого рішення отримав 05.02.2025 в електронному кабінеті. 
Також, скаржниками до апеляційних скарг додано клопотання про звільнення їх від сплати судового збору, у зв`язку із тим, що річний дохід ОСОБА_3 за 2024 рік становить 277 960,00 грн, а у ОСОБА_1 дохід взагалі відсутній (відповідні докази додано).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі №910/13745/23. Поновлено Приватному акціонерному товариству "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів", ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі №910/13745/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів", ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі №910/13745/23. Об`єднано розгляд цих апеляційних скарг в одне апеляційне провадження. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.05.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не пізніше ніж 12.05.2025. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі не пізніше ніж 12.05.2025. Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.
Розгляд справи відкладався, зокрема до 09.03.2026. 
У судовому засіданні 09.03.2026, після судових дебатів, колегія оголосила про перехід до стадії ухвалення судового рішення у справі №910/13745/23, яка відбудеться 18.03.2026. 

Явка представників учасників справи

У судовому засіданні 18.06.2026 проголошено короткий текст постанови за участі представника Відповідача. 
На стадії судових дебатів, у судовому засіданні 09.03.2026 представники кожного з апелянтів підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили задовольнити кожен свою апеляційну скаргу. 

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

03.06.2025 Відповідач-2 подав клопотання, в якому просить долучити до справи постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2025 року у справі №757/36687/21-ц до матеріалів справи №910/13745/23, визнати поважними причини пропуску строку на подання цього доказу та поновити строк.
Враховуючи, що зазначений доказ подається, як судова практика у справі, колегія залучає її до матеріалів справи. Підстави для поновлення процесуального строку на долучення судової практик відсутні, оскільки залучена копія постанови Верховного Суду носить інформативний характер та не є фактичним доказом у справі в розумінні приписів процесуального закону. 
13.10.2025 Відповідач-2 долучив додаткові докази, а саме:
- копію відповіді АТ «Ощадбанк» №752/24791/23/159854/2025 від 24.07.2025;
- копію листа АТ «Ощадбанк» №45/12-11/101917/2025/БТ від 06.058.2025, який було надіслано до Київського апеляційного суду у справі №752/24791/23. 
Дослідивши означені документи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання, відхиляє його та зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання Позивачем таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19).
Отже, колегія дійшла висновку відмовити у залученні зазначених вище додаткових доказів, оскільки їх не існувало на момент прийняття рішення. 

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів, встановив такі обставини правовідносин сторін.
27.10.2017, на підставі рішення позачергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" затвердженого протоколом № 2, зокрема, змінено тип акціонерного товариства на Приватне акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів" (Позивач, ПАТ "АРЖК").
16.02.2012 рішенням установчих зборів ПАТ "АРЖК" затвердженого протоколом № 1, зокрема, призначено на посаду Голови Правління строком на 5 років ОСОБА_3 (Відповідач-2, керівник).
02.03.2012 між ПАТ "АРЖК" та ОСОБА_3 укладено трудовий контракт, за яким Відповідач-2 приступив до виконання обов`язків Голови Правління ПАТ "АРЖК".
01.03.2012 рішенням Наглядової ради Позивача, затвердженого протоколом № 1, зокрема, призначено на посаду члена Правління ПАТ "АРЖК" строком на 5 років ОСОБА_4 (Відповідач-1, керівник).
06.03.2012 між ПАТ "АРЖК" та ОСОБА_4 укладено трудовий контракт, за яким Відповідача-1 прийнято на роботу в ПАТ "АРЖК" на посаду заступника Голови Правління (члена Правління).
У подальшому, на підставі рішень Наглядової ради (оформлених відповідним протоколами) від 14.02.2017 року та від 15.02.2022 року продовжено строк дії трудових контрактів з керівниками до 02.03.2027 року та 06.03.2027 року відповідно, крім того до трудових контрактів Відповідачів укладено відповідні додаткові угоди.
На підставі протоколу річних Загальних зборів акціонерів № 1 від 08.05.2023 року акціонерами Позивача прийнято рішення про його ліквідацію та утворено Ліквідаційну комісію, якій було передано повноваження щодо управління ПАТ "АРЖК", у зв`язку з чим повноваження ОСОБА_3 , як Голови Правління та ОСОБА_4 як члена Правління (Заступниці голови Правління) та членів Наглядової ради були припинені з 08.05.2023 року.
Наказами від 31.07.2023 року Відповідачів звільнено з займаних посад на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
У відповідності до протоколу № 2 засідання Ліквідаційної комісії від 27.07.2023 року за результатами проведення аналізу документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності ПАТ "АРЖК", кадрової документації, наказів Голови правління ПАТ "АРЖК" та протоколів Правління за період 2017-2023 роки, Ліквідаційною комісією виявлено завдання Позивачеві збитків внаслідок дій вчинених керівниками, зокрема:
- нарахування та виплата заробітної плати керівникам всупереч норм законодавства, що діяло в період, коли проводились нарахування та виплати вказаних сум, які призвели до збитків у розмірі 5 740 960,15 грн., яке свідчить про протиправне здійснення нарахування заробітної плати Відповідачам із застосування як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що прямо заборонено пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року;
- втручання у виключну компетенцію Наглядової ради та загальних зборів Позивача щодо визначення розмірів винагороди Відповідачів та порядку розподілу прибутку та збитку;
- протиправний облік різниці між розміром заробітної плати Голові Правління та члену Правління - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який розрахований на підставі показника мінімальної заробітної плати (передбаченим трудовими контрактами), та розміром заробітної плати з використанням показника прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб (передбачено законом) на позабалансовому рахунку системи бухгалтерського обліку Позивача 03 "Контрактні зобов`язання"; 
- застосування в окремих випадках нарахування заробітної плати невірного показника прожиткового мінімуму громадян для працездатних осіб;
- виникнення внаслідок протиправних дій Відповідачів безпідставних і необґрунтованих податкових зобов`язань ПАТ "АРЖК", які було перераховано до Державного бюджету України, як збитки у розмірі 4 125 828,85 грн. на підставі рішення Правління ПАТ "АРЖК", який затверджено протокол № 1 від 09.01.2023 року та видано на його виконання наказ від 09.01.2023 року № 01-ОД, підписаний Головою Правління ОСОБА_3., який погоджено із членом Правління ОСОБА_4 , котрий в подальшому було скасовано.
Звертаючись з позовом, Позивач посилався на те, що Ліквідаційною комісією виявлено завдання Позивачеві збитків внаслідок дій вчинених керівниками, зокрема, нарахування та виплата заробітної плати керівникам всупереч норм законодавства, що діяло в період, коли проводились нарахування та виплати вказаних сум, які призвели до збитків у розмірі 5 740 960,15 грн. та виникнення внаслідок протиправних дій Відповідачів безпідставних і необґрунтованих податкових зобов`язань ПАТ "АРЖК", які було перераховано до Державного бюджету України, як збитки у розмірі 4 125 828,85 грн.
Також, Позивач зазначив, що протиправність дій/рішень Відповідачів полягає у вчинені ними протиправних недобросовісних дій з особистою заінтересованістю, відсутністю належної обачливості та із зловживанням (перевищенням) своїми повноваженнями щодо нарахування собі завищених заробітних плат, перерахуванні зайво нарахованих податків на вказану завищену заробітну плату, а також вчинення дій, спрямованих на приховування цих обставин, що порушення ними своїх посадових і фідуціарних обов`язків призвели до понесення ПАТ "АРЖК" збитків внаслідок безпідставної виплати заробітної плати Відповідачам та сплати податків з безпідставно нарахованої заробітної плати всупереч норм чинного законодавства України.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).
За приписами статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 224 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України, в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:
- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;
- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;
- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;
- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
За змістом приписів частини четвертої статті 89 ГК України посадові особи відповідають за шкоду, заподіяну ним господарському товариству, в межах і порядку, передбачених законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у статті 1166 ЦК України, з якої вбачається, що шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга цієї ж статті).
У постанові від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 Верховний Суд виснував, що згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише у невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. За відсутністю доведення наявності зазначених обставин, які свідчать про протиправну поведінку посадової особи товариства, підстави для задоволення позову про стягнення з неї збитків відсутні. Відповідно до статей 13, 74 ГПК України на Позивача покладений обов`язок доведення обставин щодо наявності правових підстав для застосування до Відповідача заходів цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
У постанові від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини між товариством та керівником мають довірчий характер, а протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень. Положеннями статті 92 ЦК України та статті 89 ГК України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи.
Як вже зазначалось у цій постанові, Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що нарахування та виплата заробітної плати посадовим особам товариства (Відповідачам у справі) здійснювались із порушенням вимог законодавства та інтересів товариства, зокрема шляхом застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини всупереч положенням законодавства, а також із використанням різних банківських рахунків і механізмів бухгалтерського обліку, що, на думку Позивача, свідчить про приховування фактичного розміру виплат, зловживання правом та порушення Відповідачами своїх фідуціарних обов`язків перед товариством.
В контексті необхідності з`ясування питання наявності чи відсутності складу цивільно-правової відповідальності, як необхідної умови стягнення збитків, колегією суддів встановлено таке.

Щодо протиправної поведінки

На обґрунтування доводів протиправності дій Відповідачів як членів колегіального органу Позивач зазначає, що у відповідності до прийнятих Головою правління наказів про застосування різних підходів до нарахування та обліку заробітної плати посадових осіб товариства (Відповідачів у справі), має місце наявність неправомірного нарахування Відповідачам зазначеної винагороди у більшому розмірі, ніж передбачено трудовими контрактами та законодавством. Наведене, на думку Позивача, зумовлено безпідставним застосуванням бази для нарахування заробітної плати показника мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, 02 березня 2012 між ОСОБА_3. (надалі - Керівник) та ПАТ «АРЖК» (надалі - Товариство) укладено трудовий контракт (надалі - Контракт), відповідно до якого сторони визначили, що цей контракт є особливою формою трудового договору, на підставі якого фактично виникають трудові відносини між Керівником та Товариством. 
Відповідно до п. 1.4 Контракту, Керівник підзвітній Загальним зборам акціонерів Наглядовій раді Товариства у межах, встановлених чинним законодавством, Статутом Товариства і цим Контрактом. 
Згідно з п. 2.1 п.п. 2.1.2 Контракту, Загальні збори та Наглядова рада Товариства, у тому числі через виконавчий орган (Правління), зобов`язані забезпечувати Керівникові оплату праці, матеріальне забезпечення та інші умови для здійснення його повноважень відповідно до цього Контракту. 
Згідно з абз. 2 п. 4.1 Контракту, за цим Контрактом Керівнику встановлюється посадовий оклад у сумі 65 000 грн (шістдесят п`ять тисяч гривень). У подальшому, при зміні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу Керівника переглядається та встановлюється у сумі, кратній 60 (шістдесяти) розмірам мінімальних заробітних плат, встановлених чинним законодавством України. 
Відповідно до п. 7.1 Контракту, строк дії контракту встановлено до 02.03.2017 року. Згідно з п. 7.4 Контракту, умови цього Контракту можуть бути змінені за згодою сторін у письмовій формі з урахуванням положень п. 6.1 цього Контракту. 
02.03.2012 було видано Наказ №1-К, яким прийнято ОСОБА_3 на роботу в ПАТ «АРЖК» на посаду Голови правління з 02.03.2012 з окладом згідно з умовами контракту. 
У лютому 2017 року між ОСОБА_3 та ПАТ «АРЖК», в особі голови Наглядової ради ПАТ «АРЖК» Стецевича » А.І., укладено додаткову угоду №1 від 15.02.2017 року до трудового контракту від 02.03.2012, якою було продовжено строк дії контракту до 02.03.2022. 
У лютому 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії Контракту, на виконання п. 7.4 Контракту, між сторонами було укладено додаткову угоду №2 від 15.02.2022 до трудового контракту від 02.03.2012 року, якою було продовжено строк дії контракту до 02.03.2027.
Будь-яких змін до умов Контракту в частині застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини. жодна із наведених вище додаткових угод не містить.
06 березня 2012 року між ОСОБА_4 (надалі - Керівник) та ПАТ «АРЖК» (надалі - Товариство) укладено трудовий контракт (надалі - Контракт), відповідно до якого сторони визначили, що цей контракт є особливою формою трудового договору, на підставі якого фактично виникають трудові відносини між Керівником та Товариством. 
Умови п. 1.4, п. 2.1 Контракту, укладеного з ОСОБА_4 , є тотожними відповідним положенням Контракту з ОСОБА_3 .
Згідно з абз. 2 п. 4.1 Контракту, за цим Контрактом Керівнику встановлюється посадовий оклад у сумі 55 000 грн (п`ятдесят п`ять тисяч гривень). У подальшому, при зміні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу Керівника переглядається та встановлюється у сумі, кратній 50 (п`ятдесяти) розмірам мінімальних заробітних плат, встановлених чинним законодавством України. 
Відповідно до п. 7.1 Контракту, строк дії контракту встановлено до 06.03.2017.
Згідно з п. 7.4 Контракту, умови цього Контракту можуть бути змінені за згодою сторін у письмовій формі з урахуванням положень п. 6.1 цього Контракту. 
06.03.2012 року було видано Наказ №4-К, яким прийнято ОСОБА_4 на роботу в ПАТ «АРЖК» на посаду заступника голови правління (члена Правління) з 06.03.2012 з окладом згідно з умовами контракту. 
У лютому 2017 року між ОСОБА_4 та ПАТ «АРЖК», в особі голови Наглядової ради ПАТ «АРЖК» Стецевича А.І., укладено додаткову угоду №1 від 15.02.2017 року до трудового контракту від 06.03.2012 року, якою було продовжено строк дії контракту до 06.03.2022 року. 
У лютому 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії Контракту, на виконання п. 7.4 Контракту, між сторонами було укладено додаткову угоду №2 від 15.02.2022 року до трудового контракту від 06.03.2012 року, якою було продовжено строк дії контракту до 06.03.2027 року.
Будь-яких змін до умов Контракту в частині застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини жодна із наведених вище додаткових угод не містить.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ними органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України). 
Оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту (стаття 20 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно з частиною четвертою статті 62 Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) посадовим особам органів акціонерного товариства виплачується винагорода лише на умовах, передбачених цивільно-правовими або трудовими договорами (контрактами), укладеними з ними.
У рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/va05p710-19) вказано, що:
«контракт як особлива форма трудового договору є джерелом суб`єктивних прав та обов`язків найманого працівника і роботодавця, він укладається для виконання за винагороду роботи, яка має, як правило, постійний або досить тривалий характер. У контракті можуть визначатися, зокрема, строк його дії; режим праці та відпочинку; взаємні права, обов`язки й відповідальність сторін; умови організації та оплати праці, матеріального і соціально-побутового забезпечення працівника, надання йому компенсаційних виплат та відшкодування шкоди, завданої здоров`ю; підстави припинення трудових правовідносин тощо. Сторони контракту мають право виходити за межі сфери нормативного регулювання трудових правовідносин, передбачених законодавством України про працю, за умови відсутності погіршення юридичного становища працівника» (абзац восьмий пункту 2 мотивувальної частини).
Згідно з частиною четвертою статті 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2025 у справі № 757/36687/21-ц викладено правову позицію щодо сутності та правової природи трудового контракту: 
«правове становище осіб, які працюють за контрактом, істотно відрізняється від правового статусу працівників, які виконують свої трудові обов`язки відповідно до трудового договору.
Трудовий контракт є особливою угодою про працю, водночас має певні відмінності від трудового договору.
Найважливішою відмінністю контракту від традиційного трудового договору є співвідношення нормативного та договірного регулювання трудових відносин.
У трудовому договорі умови праці та матеріального забезпечення працівника переважно встановлюються нормативно-правовими актами (законами, підзаконними так локальними правовими актами) та, зазвичай, лише окремі з умов договору встановлюються самими сторонами, зокрема, це умови про безпосередню трудову функцію працівника, місце та початок роботи, в окремих випадках - про оплату праці.
При укладенні контракту переважає договірне регулювання істотних та інших умов праці, а також умов, що стосуються соціально-побутової сфери. На стадії укладення контракту сторони обговорюють питання щодо обсягу роботи та вимог до якості й строків її виконання, строку дії контракту, прав, обов`язків та взаємної відповідальності сторін, умов оплати й організації праці, матеріального забезпечення, підстав припинення і розірвання контракту, соціально-побутових та інших умов, необхідних для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи чи організації.
Трудовий контракт є формою індивідуального договірного регулювання трудових відносин, а також інших, пов`язаних із виконанням сторонами прийнятих зобов`язань. Трудовий контракт не лише встановлює трудові відносини, а й визначає їх зміст, забезпечуючи при цьому специфічні інтереси роботодавця і працівника. Контракт спрямовується на забезпечення реалізації особистих, індивідуальних інтересів, які, отримуючи певну фіксацію і визнання, перетворюються у суб`єктивні права. У контракті встановлюються спеціальні заходи забезпечення виконання прийнятих на себе сторонами зобов`язань, що не є притаманними іншим видам трудового договору.
Підсумовуючи, контракт базується на договірному регулюванні трудових відносин роботодавця та працівника як сторін такого особливого договору.
Юридичне значення умов трудового договору (контракту) полягає в такому: а) вони є обов`язковими для працівника та роботодавця; б) впливають на юридичну долю договору та трудових правовідносин, що виникають на його підставі; в) їх невиконання може викликати негативні правові наслідки.
Верховний Суд керується тим, що загальним для права принципом є обов`язковість умов укладеного договору для його сторін, договір повинен виконуватися, його наявність і зміст створює обов`язки для обох його сторін. Відповідно, ця загальна засада поширюється й на трудовий контракт як різновид трудового договору.»
«Сам по собі факт прийняття закону, який погіршує умови оплати праці, встановлені трудовим контрактом, не може бути підставою для невиплати заробітної плати у розмірах, встановлених трудовим контрактом (якщо відповідні зміни у контракт не були внесені)».
У справі, що перебуває на розгляді суду, встановлено, що між сторонами погоджено умови та порядок оплати праці шляхом укладення Контрактів. Роботодавець (Позивач у справі) зобов`язався виплачувати посадовим особам товариства (Відповідачам у справі) заробітну плату у розмірі та на умовах, визначених у цих Контрактах. 
Як вже зазначалось у цій постанові, в абз. 2 п. 4.1 Контрактів Відповідачам визначено посадові оклади. При цьому, у випадку зміни розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу Керівників переглядається та встановлюється у сумі, кратній 60 та 50 розмірам мінімальних заробітних плат, встановлених чинним законодавством України. 
Сторони погодили, що у разі значних змін законодавства України, що істотно впливає на здійснення товариством господарської діяльності, кожна із сторін має право ініціювати перед іншою стороною питання про внесення змін до цього контракту. Взаємоприйнятні зміни оформлюються додатковою угодою до контракту. При незгоді з пропозицією щодо зміни контракту сторона дає письмову мотивовану відмову (пункт 6.1. Контрактів). За змістом пункту 7.4. Контрактів умови цього контракту можуть бути змінені за угодою сторін у письмовій формі з урахуванням положень пункту 6.1. цього контракту.
З 01.01.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ, у пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень якого установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже після набрання чинності Закону України №1774-VIII було змінено підхід до використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, зокрема встановлено, що вона не застосовується для визначення посадових окладів та інших виплат. Водночас наведені приписи, будучи імперативними за своїм змістом, не врегульовують належним чином порядок їх застосування до вже існуючих індивідуальних трудових контрактів, умови яких прямо передбачали визначення винагороди у кратному розмірі до мінімальної заробітної плати. Зазначені новели також не містять і приписів щодо автоматичної зміни умов індивідуальних трудових контрактів у випадку невнесення відповідних змін чи у перехідний період.
Контракти, укладені із Відповідачами, є індивідуальними правочинами, які встановлюють погоджені сторонами істотні умови оплати праці, та відповідно до законодавства не можуть бути змінені в односторонньому порядку ані роботодавцем, ані працівником. Зміни до Контрактів у зв`язку із прийняттям Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII не вносились.
За таких обставин Відповідач опинився в ситуації нормативної невизначеності, за якої, з одного боку, існували обов`язкові до врахування приписи законодавства щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, а з іншого - чинні договірні зобов`язання, що прямо передбачали інший механізм визначення розміру винагороди.
Матеріалами справи підтверджується, що 29.12.2016 року Головою правління з метою мінімізації витрат ПрАТ «АРЖК» було видано наказ №09-ОД, згідно якого, тимчасово, починаючи з першого кварталу 2017 року та до окремого рішення, для обліку нарахування та виплати заробітної плати Голові правління та Заступнику Голови правління - Члену правління ПрАТ «АРЖК» застосовується показник прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб, розмір якого встановлено чинним законодавством України у відповідному періоді. 
Заборгованість у вигляді різниці між розміром заробітної плати (посадових окладів), передбаченим трудовим контрактом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (60 та 50 мінімальних заробітних плат відповідно) та розміром заробітної плати з використанням показника прожиткового мінімуму (60 та 50 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб відповідно) у відповідних періодах обліковувати на позабалансовому рахунку 03 «Контрактні зобов`язання». 
Нарахування та виплату (відображення на балансових рахунках шляхом перенесення з позабалансового рахунку) заборгованості із заробітної плати Голові правління та Заступнику Голови правління - Члену правління, здійснювати згідно окремих наказів Голови правління.
Тобто з урахуванням змін законодавства, внесених Законом України №1774-VIII, Відповідачем-2 як Головою правління було прийнято рішення про здійснення поточних нарахувань заробітної плати із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що прямо узгоджується з імперативними приписами закону. Водночас, беручи до уваги чинність індивідуальних трудових контрактів, якими передбачено визначення винагороди у кратному розмірі до мінімальної заробітної плати, Відповідач забезпечив облік різниці між зазначеними величинами як контрактного зобов`язання.
Вказані дії є активними управлінськими рішеннями, які прямо свідчать про те, що Відповідачі не погоджувалися із зміною умов контракту, а, навпаки, забезпечувалось збереження передбаченого ними обсягу прав та обов`язків сторін до моменту їх належного врегулювання шляхом оформлення додаткової угоди в письмовій формі з урахуванням приписів ст. 654 ЦК України. 
За таких обставин посилання апелянта на «мовчазну згоду» є неспроможними, позаяк така згода за своєю правовою природою може мати місце виключно за відсутності заперечень чи іншої поведінки сторони. Однак у даному випадку має місце наявність протилежних обставин - активне врегулювання спірних правовідносин.
Отже, продовження виконання Відповідачами своїх посадових обов`язків, затвердження нового штатного розпису, відсутність будь-яких заперечень Відповідачів щодо відповідних змін та скерування їх Наглядовій Раді ПрАТ "АРЖК", не може розцінюватися як прийняття нових умов оплати праці за «мовчазної згоди». Відтак доводи апелянта-Позивача в цій частині підлягають відхиленню.
Упродовж 2017-2019 років, відповідно до наказу №09-ОД від 26.12.2016, ОСОБА_3 були видані накази №10-ОД від 20.12.2017 року, №08-ОД від 18.12.2018 року, №04-ОД від 29.03.2019 року, №05-ОД від 02.04.2019 року, №07-ОД від 01.08.2019 року, №09-ОД від 02.12.2019 року про виплату заборгованості по заробітній платі, встановленої трудовим контрактом (а.с. 122 -138, 140 том 2).
З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що відповідні донарахування заробітної плати членам правління згідно наведених вище умов Контрактів перевірялися і погоджувалися щороку Ревізійною комісією, Наглядовою радою, аудиторськими перевірками, а також затверджувалися загальними зборами ПрАТ «АРЖК». Так, зокрема, Протоколом №1 річних Загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 23.03.2018 року; Звітом Наглядової ради ПрАТ «АРЖК» за 2017 рік; Звітом та висновками Ревізійної комісії ПрАТ «АРЖК» за 2017 рік; Річним звітом ПрАТ «АРЖК» та звітом та висновками зовнішнього аудитора ТОВ «АФ «Аудит-Стандарт» за 2017 рік; Протоколом №1 річних Загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 22.03.2019 року; Звітом Наглядової ради ПрАТ «АРЖК» за 2018 рік; Звітом та висновками Ревізійної комісії ПрАТ «АРЖК» за 2018 рік; Річним звітом ПрАТ «АРЖК» та звітом і висновками зовнішнього аудитора ТОВ «АФ «Аудит-Стандарт» за 2018 рік; Протоколом №1 річних Загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 18.03.2020 року; Звітом правління; Звітом Наглядової ради ПрАТ «АРЖК» за 2019 рік; Звітом та висновками Ревізійної комісії ПрАТ «АРЖК» за 2019 рік; Річним звітом та висновками зовнішнього аудитора ТОВ «АФ «АудитСтандарт» за 2019 рік; Протоколом №1 річних Загальних зборів ПрАТ «АРЖК» від 19.04.2021 року; Звітом Наглядової ради ПрАТ «АРЖК» за 2020 рік; Звітом та висновками Ревізійної комісії ПрАТ «АРЖК» за 2020 рік; Річним звітом та висновками зовнішнього аудитора ТОВ «АФ «АудитСтандарт» за 2020 рік; Протокол №1 річних Загальних зборів акціонерів ПрАТ «АРЖК» від 13.12.2022 року; Звітом правління за 2021 рік; Звітом Наглядової ради ПрАТ «АРЖК»; Звітом та висновками Ревізійної комісії ПрАТ «АРЖК»; Річним звітом та висновками зовнішнього аудитора за 2021 рік; Фінансовою звітністю за 9 місяців 2023 року.
Мажоритарний акціонер, АТ «ОЩАД БАНК», регулярно запитував інформацію про розмір виплаченої заробітної плати керівникам, відповідно Правління ПрАТ «АРЖК» надавало відповідну інформацію, включаючи виплату заборгованості по заробітній платі (відповідні докази долучені до справи згідно клопотання від 24.11.2023).
Відповідно до приписів частини 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 2 статті 76 ГПК України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Позивач належними засобами доказування і достатньо обґрунтованими доводами не спростував тверджень сторони Відповідачів про обізнаність та погодження уповноваженими органами товариства (наглядовою радою/ревізійною комісією) та учасниками товариства процедури коригування порядку здійснення обліку та виплати заробітної плати членів Правління, розмір яких визначено умовами Контрактів з застосуванням розрахункової величини мінімальної заробітної плати за відсутності внесених змін в цій частині. 
Відтак Суд вважає, що Позивачем не доведено наявності умислу Відповідачів на приховування відповідної інформації, в т.ч. шляхом здійснення обліку зобов`язань на позабалансовому рахунку. При цьому, сам по собі факт обрання певної моделі фінансового та бухгалтерського обліку, навіть якщо вона оцінюється Позивачем як помилкова, не свідчить про протиправність дій та не утворює підстав для покладення відповідальності.
Доводи апелянта про порушення принципу регулярності виплати заробітної плати є безпідставними, адже Відповідачам фактично здійснювалася регулярна виплата заробітної плати у встановлені строки, виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що забезпечувало дотримання вимог законодавства щодо своєчасності та періодичності таких виплат.
Водночас частина сум, що становила різницю між розміром винагороди, визначеним умовами контракту, та фактично нарахованими виплатами, обліковувалася окремо як контрактне зобов`язання з відкладеним строком виконання та підлягала виплаті за настання визначених умов. 
Облік різниці заробітної плати на позабалансовому рахунку та подальше її нарахування і виплата на підставі окремих управлінських рішень були пов`язані, зокрема як зазначалось Відповідачами та вбачається з матеріалів справи, з фінансовими можливостями товариства. Наведене, на переконання колегії, не може свідчити про приховування виплат чи інші протиправні дії.
Подальше прийняття окремих управлінських рішень (наказів) щодо фактичної виплати відповідних сум було зумовлене фінансовим станом товариства, зокрема наявністю прибутку, та спрямоване на недопущення надмірного навантаження на його бюджет.
Отже, дії Відповідача фактично поєднували дотримання вимог законодавства щодо порядку визначення поточних виплат; виконання договірних зобов`язань перед посадовими особами товариства; забезпечення фінансової стабільності ПрАТ «АРЖК».
За таких обставин обраний Відповідачем-2 механізм є проявом належної управлінської дискреції та добросовісної поведінки, а відтак не можуть кваліфікуватися як протиправні чи такі, що вчинені з метою завдання збитків. Протиправність поведінки Відповідачів у даному випадку недоведена.
Висновки суду про нарахування заробітної плати з порушенням вимог законодавства не ґрунтується на повному та всебічному дослідженні доказів у справі, у зв`язку з чим є передчасним, адже матеріали справи підтверджують, що виплата заробітної плати здійснювалася регулярно з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тоді як відповідна різниця фактично визначалася із врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, однак була сумою, погодженою уповноваженим органом - загальними зборами та наглядовою радою, що фактично виключає ознаки протиправності у діях Відповідачів.
Водночас зазначена помилка у мотивувальній частині рішення не призвела до ухвалення неправильного по суті рішення, оскільки висновок про відмову у задоволенні позову відповідає встановленим фактичним обставинам та нормам матеріального права.
Відносно стверджень апелянта-Позивача щодо порушення Відповідачами фідуціарних обов`язків Суд зазначає таке.
Згідно із частин третьої, четвертої статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Відповідно до статті 63 Закону України "Про акціонерні товариства" посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі, якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 25.05.2021 року у справі №910/11027/18, при вирішенні питання про притягнення до відповідальності посадових осіб товариства, суд також має встановити чи дотримались такі посадові особи своїх фідуціарних обов`язків, а саме: чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували своїх повноважень.
Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до завдання шкоди підприємству і зобов`язання її відшкодувати.
Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі №910/15260/18 зазначив таке:
"123. У цьому контексті заслуговує на увагу правило ділового рішення (business judgment rule), що сформувалося у доктрині та світовій судовій практиці. За загальним правилом суди не визначають відповідальність директорів за ухвалення ділових рішень, якщо такі рішення не є повністю нерозумними. Ця доктрина судового невтручання відома як "правило ділового рішення": якщо інше не доведено, то директори діяли на підставі достатньої інформації, добросовісно та в інтересах товариства.
124. Отже, відповідно до правила ділового рішення посадові особи не зобов`язані доводити ефективність прийнятих ділових рішень, а суди зазвичай не входять у питання оцінки їх ефективності. Таке правило пояснюється тим, що судді переважно не володіють достатньою компетенцією та досвідом для оцінки ефективності ухвалених ділових (інвестиційних, підприємницьких) рішень. Крім того, будь-яке бізнес-рішення є ризиковим (це - невід`ємна риса підприємницької діяльності), а також таким, яке ухвалюється в умовах володіння певним обсягом інформації станом на момент ухвалення рішення. При ухваленні рішень інформація про майбутні події є невідомою і може бути лише спрогнозована. Оцінка судом ефективності ділового рішення вже постфактум, за наявності значно більшого обсягу інформації про події, які відбулися після ухвалення рішення, не завжди забезпечує справедливий підхід. Під час судового розгляду, який відбувається, як правило, зі спливом значного періоду часу, навіть розумне ділове рішення може prima facie здатися нерозумним.
125. Водночас "правило ділового рішення" не захищає очевидно нерозумні, абсурдні рішення, яким немає пояснень, які належним чином не обґрунтовані. Ця позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №911/266/22.
126. Метою правила ділового рішення, з одного боку, є забезпечення належного управління в товариствах та, з іншого боку, збереження свободи прийняття рішень посадовими особами. Правило слугує засобом захисту від можливості надмірного та неналежного перегляду рішень посадових осіб (менеджменту) товариства.
127. Варто зауважити, що правило ділового рішення включене у новий підпринцип V.A.1 Принципів корпоративного управління (Principles of Corporate Governance) G20/OECD від 11.09.2023 Організації економічного співробітництва та розвитку з формулюванням: "Члени правління та керівництво мають бути захищені від судового розгляду, якщо рішення було прийняте добросовісно та з належною процедурною обачністю".
Отже, фідуціарний обов`язок полягає у діях добросовісно, розумно та в інтересах товариства. Водночас закон не покладає на посадову особу обов`язку забезпечувати безпомилковість кожного управлінського рішення або гарантувати певний економічний результат. Судовому контролю підлягає не ефективність рішення, а відповідність поведінки стандартам добросовісності та розумності.
Апелянтом-Позивачем не доведено, що Відповідачі діяли з перевищенням повноважень, у власних інтересах всупереч інтересам товариства, приховували інформацію від органів управління чи контролю. В матеріалах справи також відсутні докази недобросовісності чи нерозумності їх поведінки. При цьому, сам факт незгоди Позивача з обраною моделлю управлінського рішення не може трансформуватися у висновок про порушення фідуціарних обов`язків.
За таких обставин колегія суддів вважає, що підстави для кваліфікації дій Відповідачів як порушення фідуціарних обов`язків у даному випадку відсутні, тож відповідні доводи апелянта-Позивача є необґрунтованими.

Щодо розміру збитків 

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції мав можливість самостійно перевірити та встановити розмір заявлених до стягнення збитків на підставі поданих ним таблиць та інших документів, є безпідставними та суперечать засадам господарського судочинства.
Відповідно до принципу змагальності та розподілу обов`язку доказування, саме на Позивача покладається обов`язок доведення розміру заявлених вимог, зокрема чіткого, однозначного та перевірюваного розрахунку збитків.
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, подані Позивачем розрахунки не дають можливості достеменно визначити розмір нібито надмірно виплаченої заробітної плати, оскільки в розрахункових документах містяться відомості з графами та типами: "Інші витрати", "Інші доходи", "Інші інформаційні витрати", "Витрати на персонал", які не дозволяють ідентифікувати конкретні суми, що відносяться саме до виплат Відповідачам.
Посилання апелянта на те, що суд мав можливість встановити відповідні суми шляхом аналізу податкових платежів чи інших непрямих показників, фактично зводяться до перекладення обов`язку доказування на суд, що є неприпустимим.
Суд не наділений повноваженнями здійснювати за сторони розрахунки, формувати доказову базу чи усувати недоліки поданих доказів. Відсутність чіткого та належного розрахунку збитків виключає можливість їх стягнення.
Беручи до уваги те, що Позивач належними засобами доказування в порядку статті 74 ГПК України не довів протиправності поведінки Відповідачів, реального розміру збитків, а отже і як наслідок причинно-наслідкового зв`язку між заявленими до стягнення збитками і поведінкою сторони Відповідачів, колегія суддів визнає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про солідарне стягнення з Відповідачів збитків у заявленому розмірі у зв`язку з відсутністю усього складу цивільного правопорушення.

Щодо солідарної відповідальності 

Матеріалами справи підтверджується, що Позивач заявляючи вимогу про солідарне стягнення з Відповідачів збитків, зокрема з посиланням на норми частини четвертої статті 92 ЦК України та Закону України «Про акціонерні товариства».
Відповідно до ст. 47 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).
Закон "Про акціонерні товариства" встановлює, що виконавчі органи (правління, рада директорів чи колегіальні органи управління) утворюються як єдиний колегіальний орган, у якому рішення приймаються більшістю голосів всіх членів. Наприклад, положення, що регулюють процедуру прийняття рішень чітко вказують на спільний характер управлінської діяльності, незалежно від окремих функціональних спеціалізацій членів.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом (ст. 541 ЦК України).
За змістом статті 90 Закону України "Про акціонерні товариства" посадові особи товариства, винні у порушенні передбачених цим Законом обов`язків, відповідають за збитки, заподіяні товариству своїми діями або бездіяльністю. У разі якщо відповідальність згідно з цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною. Відшкодування збитків здійснюється за рішенням суду.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.
Оскільки відповідальність членів колегіального органу за своєю правовою природою пов`язується з діяльністю органу як єдиного суб`єкта, то у такому випадку солідарний характер відповідальності може розглядатися виключно за участю всіх членів відповідного органу.
Водночас, як слідує зі змісту позовних матеріалів, Позивачем заявлено вимоги лише до двох осіб, попри те, що відповідний орган є колегіальним та складається з трьох членів, що саме по собі виключає можливість застосування конструкції солідарної відповідальності у запропонованому Позивачем вигляді.
Частиною 1 статті 1190 Цивільного кодексу України встановлено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Отже, згідно з вимогами частини 1 статті 1190 Цивільного кодексу України обов`язковою умовою солідарної відповідальності є вчинення особами спільних дій чи бездіяльності, в результаті яких потерпілому завдано шкоди.
Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. При цьому для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій, тобто солідарна відповідальність можлива лише в разі спільних дій, коли не можна розмежувати вину кожного.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що Позивачем не конкретизовано, які саме дії/бездіяльність вчинялись кожним з Відповідачів, тоді як кожен з останніх був наділений різним обсягом прав та повноважень, і вказані обставини унеможливлюють покладення на Відповідачів саме солідарної відповідальності.
Крім того колегія зауважує, що у даній справі предметом спору є грошові нарахування, які мають визначений, обчислюваний та подільний характер, що виключає можливість кваліфікації такої шкоди як неподільної.

Щодо доводів апеляційної скарги Відповідачів

Відповідачі, не погоджуючись із мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції, зазначають, що висновки суду щодо оцінки правомірності нарахування заробітної плати є помилковими, оскільки, на їх думку, питання визначення розміру заробітної плати та правильності її обчислення належить до юрисдикції судів загальної (цивільної) юрисдикції, а відтак не підлягало дослідженню господарським судом у межах даної справи. У зв`язку з цим апелянти просять виключити відповідні висновки із мотивувальної частини рішення.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянтів, виходячи з наступного.
Предметом даного спору є вимоги про відшкодування збитків, які, за твердженням Позивача, були завдані неправомірними діями посадових осіб товариства при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати. Відтак, встановлення обставин щодо порядку та правомірності такого нарахування є необхідним елементом дослідження складу цивільного правопорушення, зокрема протиправності поведінки Відповідачів та наявності причинно-наслідкового зв`язку між їх діями і заявленими збитками.
За таких обставин, оцінка судом відповідних дій Відповідачів у частині нарахування заробітної плати не є вирішенням трудового спору як самостійного предмета розгляду, а здійснюється виключно в межах встановлення підстав цивільно-правової відповідальності у господарському спорі.
Таким чином, доводи апелянта про цивільну юрисдикцію є неспроможними, оскільки предметом позову є не стягнення заробітної плати, а деліктна відповідальність посадових осіб перед Товариством. Аналіз норм трудового права був здійснений судом виключно як інструмент для кваліфікації дій Відповідачів в контексті наявності/відсутності складу цивільного правопорушення. Враховуючи п. 12 ч. 1 ст. 20 ГПК України, цей спір є виключно господарським, а викладені в оскаржуваному рішенні суду стосуються спірних господарських відносин. 
Тож доводи апелянтів щодо неналежності цього питання до юрисдикції господарського суду є необґрунтованими та не можуть бути підставою для виключення відповідних висновків із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги Відповідачів

У своїй апеляційній скарзі Відповідачі посилаються на те, що оскаржуване рішення не повною мірою відповідає нормам права та підлягає зміні в мотивувальній частині.
Прохальна частина апеляційної скарги викладена в такій редакції: «Прошу: змінити та доповнити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 910/13745/23, виклавши її з урахуванням аргументів, наведених у цій апеляційній скарзі».
Разом з тим, у порушення вимог статті 258 ГПК України, у прохальній частині не зазначено конкретну редакцію та повний зміст змін і доповнень, які просять внести апелянти. Господарський процесуальний кодекс зобов`язує скаржника чітко формулювати вимоги, тоді як апелянти фактично перекладають функцію формулювання тексту судового рішення на суд апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 254 ГПК України, учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Проте сторона, на користь якої ухвалено рішення (позов відхилено повністю), має право на його апеляційне оскарження лише в тому разі, якщо висновки суду в мотивувальній частині прямо впливають на її права та обов`язки або мають преюдиційне значення для інших справ. У даному випадку апелянтами не доведено, яким чином висновки суду про відсутність у їхніх діях складу правопорушення порушують їхні права.
Вимога "змінити мотивувальну частину, виклавши її з урахуванням аргументів апеляційної скарги" є юридично некоректною з огляду на дотримання принципу диспозитивності (ст. 14 ГПК України). Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, отже апелянт зобов`язаний чітко зазначити, у чому саме полягає неправильність висновків суду та яку саме редакцію він пропонує. Формулювання "з урахуванням аргументів скарги" перекладає функцію формулювання судового рішення з учасника справи на суд, що у такому контексті не відповідає завданню господарського судочинства (т. 2 ГПК України).
Враховуючи вимоги п. 4 ч. 2 ст. 258 ГПК України апеляційна скарга повинна містити вимоги особи, яка подає скаргу, до суду апеляційної інстанції. Вимога має бути конкретною (певною). У справі що розглядається апелянти у прохальній частині скарги не наводять конкретної редакції (що вилучити, що додати), що є підставою для відмови у задоволенні через невизначеність вимог.
Колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги Відповідачів про помилкове застосування правових висновків Верховного Cуду у справах, які Відповідачі вважають нерелевантними (арш. 15-16 апеляційної скарги).
З цього приводу колегія зазначає, що Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Закон не містить вимоги про «повну ідентичність». Ключовим терміном у практиці ВС є «подібність правовідносин». Суд має оцінювати подібність за відповідними критеріями. Разом з тим, якщо ситуація не є повністю релевантною, суд використовує правову логіку або принцип «за аналогією». Якщо існує правова специфічна ситуація, суд бере за основу загальний принцип, встановлений Верховними Судом у максимально наближеній сфері (наприклад, принципи добросовісності та розумності при нарахуванні виплат за виконану роботу). У цьому контексті колегія вважає, що суд має широку дискрецію (право на власний розсуд) визначати ступінь подібності справ. Повна релевантність не є обов`язковою. Достатньо, щоб сутнісна частина правового висновку Верховного Суду відповідала правовому питанню, яке вирішується в поточній справі.
Отже, мотивувальна частина оскарженого рішення відповідає зазначеним вимогам. Суд першої інстанції достатньою мірою аргументував своє судове рішення. Відповідачі отримали позитивний для себе результат вирішення цього судового спору.
Враховуючи викладене колегія констатує, що усі доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позову.
В контексті викладено колегія враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у справі що переглядається, суд першої інстанції належним чином суду зазначив підстави, на яких воно ґрунтуються.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги 

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційних скарг судові витрати покладаються на апелянтів. 
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд , -
УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Агентство по рефінансуванню житлових кредитів", ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 у справі №910/13745/23 залишити без змін. 
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст судового рішення складено та підписано, - 06.05.2026.

Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков