КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 361/4912/24
номер провадження: 22-ц/824/3463/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Дарини Андріївни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року у складі судді Писанець Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною.
Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2023 року позивачу стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації, шляхом розміщення на публічній (з доступом усіх користувачів) сторінці відповідачки ОСОБА_3 в соціальній мережі Fасеbооk допису, в якому містяться негативні неправдиві відомості про здійснення, нібито, інтегрованим агентом НАБУ дій, спрямованих на встановлення у його офісі адвоката «прослуховуючих пристроїв» та фіксування запису розмов голови Верховного Суду, на той час ОСОБА_4 , адвокатів, суддів. 
Позивач зазначав, що відомості, вказані у дописі, складають таємницю досудового розслідування у кримінальному провадженні та об`єктивно не могли бути відомі автору публікації, яка не є учасником даної справи, а також нею не було зазначено у дописі джерело інформації та не вказано на наявність дозволу слідчого або прокурора на її розголошення. Окрім цього, обурення позивача викликало форма подачі вказаної інформації, оскільки у дописі відповідачки, «агентом НАБУ» було вказано красиву студентку, через яку сам позивач, ОСОБА_5 та інші судді «слину пускали», а сам позивач «зваблював як міг», та їх «злочинна організація посипалась» через власну збоченість та хіть.
Посилався на те, що поширена відповідачкою негативна та недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права, зокрема ганьбить честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації, ставить під сумніви професійні, ділові та моральні якості. Інформація має характер наклепу, тому не є оціночним судженням і підлягає спростуванню.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:
визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у соціальній мережі «Facebook» за посиланням: « 
ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме: 
««#інсайди #справа судді ОСОБА_4 
Хто ж цей суперагент НАБУ, який записав розмови голови Верховного Суду ОСОБА_4, адвокатів та інших суддів, проник в бек-офіс злочинної організації Верховного Суду? І як цього агента інтегрували в систему?
Слухайте, це дуже цікаво.
До ОСОБА_6 (адвоката пособника ОСОБА_4) на співбесіду щодо працевлаштування прийшла студентка. Але студентка не проста, а дуже і дуже красива, на вигляд як топ-модель.
ОСОБА_1 взяв дівчину на роботу і сам вирішив її всьому вчити. Постійно запрошував до себе в кабінет, знайомив з суддями, понти при ній ганяв, (мовляв, з ОСОБА_4 на рівних, як друзі говорив). Словом, зваблював красуню, як міг.
Багатьом суддям і ОСОБА_4 теж дівчина була до душі, ходили і слину пускали.
А дівчина виявилася агентом НАБУ і поки адвокати і судді були в стані трансу та перезбудження, обвішувала весь офіс адвокатський прослуховуючими пристроями.
Так НАБУ все і всіх зафіксували.
Тобто, злочинна організація таких мужів великої масті посипалася через хіть одного з організаторів (адвоката) до молоденької студентки. ОСОБА_4 та інші по суті погоріли через грудь та попу дівчини, власну збоченість
Браво детективам НАБУ! І агентеса - молодчинка!»;
зобов`язати ОСОБА_2 не пізніше п`яти календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили видалити публікацію;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн 00 коп. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова Д.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, постановити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка в судових засіданнях не підтвердила, проте і не заперечувала той факт, що інформація була поширена саме нею та, що сторінка належить саме їй, відмовляючись надавати відповіді на запитання позивача, представників позивача та суду. Саме з метою доказування того факту, що сторінка, на якій 18 травня 2023 року автором ОСОБА_3 було поширено інформацію, належить саме відповідачці і поширено саме нею, позивачем було двічі заявлено клопотання про визнання явки відповідачки обов`язковою. Вказує, що відповідачка не заперечувала проти того, що сторінка належить їй. 
Крім того зазначає, що позивачем було надано ряд публікацій та інформації зі сторінки автора ОСОБА_3 , які в сукупності підтверджують, що сторінка належить саме їй. Водночас відповідачкою, на противагу доводам позивача, не було надано жодних доказів щодо неприналежності їй сторінки у соціальній мережі Facebook, на якій було опубліковано інформацію ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказує, що поширення оскаржуваної інформації підтверджується посиланням, розміщеним в позовній заяві, самою публікацією з коментарями. В судових засіданнях неодноразово судом першої інстанції було досліджено зміст публікації. ОСОБА_2 поширила (опублікувала) недостовірну інформацію, довела її до відома значної кількості читачів. Вказану інформацію було переглянуто у соціальній мережі «Facebook», тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Публікацію було поширено більше ніж 400 разів, прокоментовано більше 180 разів, що свідчить про доведення неправдивої інформації до необмеженого кола осіб, зокрема, колег, знайомих позивача. Тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Окрім того, матеріали справи містять докази на підтвердження того, що публікацію від 18 травня 2023 року було поширено іншими засобами масової інформації в мережі Інтернет з посиланням саме на автора - ОСОБА_3 .
Зазначає, що поширена ОСОБА_2 18 травня 2023 року інформація має чітку спрямованість щодо особи позивача, так як у публікації вказані його ім`я та прізвище. ОСОБА_2 було поширено про позивача недостовірну інформацію, що було доведено під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема: довідкою адвокатського бюро «ОСОБА_1 і Партнери» від 20 серпня 2024 року про те, що в період з 01 січня 2023 року по 01 червня 2023 року в бюро виробнича практика студентів не проводилась; особистими поясненням ОСОБА_1 під час допиту в якості свідка та при наданні пояснень як позивачем; показаннями свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Також посилається на те, що в судових засіданнях позивач особисто підтвердив і в матеріалах справи містяться докази на підтвердження того, що агентом НАБУ був ОСОБА_10 , а не студентка, як вказано в публікації від 18 травня 2023 року. В судових засіданнях позивач особисто підтвердив, що студенток, практиканток в офісі адвокатського бюро не було, а агентом НАБУ, який фіксував події, був ОСОБА_10 .
Вважає підтвердженим факт поширення інформації відповідачкою, оскільки з наданих доказів слідує, що: сторінка автора ОСОБА_3 створена в 2010 році (тобто, існує вже більше 14-ти років); на сторінці розміщена інформація, яка може бути відома лише фізичній особі - ОСОБА_3 ; на сторінці розміщено ряд фотографій однієї і тієї самої особи жіночої статі; на сторінці розміщено інформацію про те, що ОСОБА_3 є журналістом; на сторінці розміщено інформацію про участь ОСОБА_3 в іншій судовій справі, в якій вона є відповідачкою, предметом спору є захист честі, гідності та ділової репутації, а також відшкодування моральної шкоди, що свідчить про умисні системні дії відповідачки щодо поширення недостовірної інформації про осіб, а також про наявність судового спору, в якому відповідачкою є ОСОБА_3 , інформацію про який автор поширює на своїй сторінці; публікація була поширена автором ОСОБА_3 , в ній згадано особу позивача ОСОБА_1 , інформація поширена серед необмеженого кола осіб, зокрема, містить 892 реакції, була поширена більше 400 разів.
Таким чином скаржник вважає, що зазначені докази в сукупності дають підстави стверджувати про те, що сторінка належить саме відповідачці ОСОБА_3 , публікація була ІНФОРМАЦІЯ_1 поширена нею умисно, стосується особи позивача. Вказані обставини не спростовуються та не заперечуються стороною відповідачки, доказів протилежного стороною відповідачки не надано.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Максименюк О.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість. 
Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили, що саме відповідачці належить профіль у мережі Фейсбук, на якому було розміщено спірну публікацію. Зазначає, що як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, позивач не навів доказів того, що інформація є недостовірною. Суд першої інстанції неодноразово намагався з`ясувати, з чого виходить позивач, коли стверджує, що оскаржувані ними речення є твердження про факти. Відповідних доказів на користь тверджень про факти та щодо недостовірності інформації позивач суду не надав. Також на обґрунтування своєї правової позиції позивачем не було замовлено проведення лінгвістичної експертизи, яка б могла встановити наявність/відсутність фактологічних тверджень у обраних реченнях, хоча у вересні 2024 року позивач стверджував, що замовив таку експертизу. Однак до ухвалення судом рішення у справі позивач такого висновку експертизи суду не надав, а в судовому засіданні на запитання суду повідомив, що не буде її надавати. Натомість, представник відповідачки у своїх заявах по суті надавав вичерпні відповіді чому інформація, яку намагався спростувати позивач, є оціночними судженнями. В апеляційній скарзі позивач наводить лише нормативно-правові акти, які регулюють питання оціночних суджень, натомість не наводиться аргументи з посиланням на відповідні докази, які б свідчили те, що обрані оскаржувані речення є твердженням.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 травня 2026 року, які занесені до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Д.А. про відкладення розгляду справи до отримання висновку судової психологічної експертизи та клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Д.А. про дослідження технічних записів судових засідань суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було досліджено наявну у мережі Інтернет у соціальній мережі Facebook опубліковану інформацію за посиланням: «ІНФОРМАЦІЯ_3» зі світлиною особи жіночої статі та текстом, що відповідає наведеному у позовній заяві та яка, за доводами сторони позивача, є недостовірною інформацією та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Також у судовому засіданні суду першої інстанції було оглянуто сторінку користувача ОСОБА_3 в соціальній мережі Facebook.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт поширення спірної інформації саме відповідачкою ОСОБА_2 , зокрема не підтверджено належність їй сторінки у соціальній мережі Facebook та авторство оспорюваної публікації. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів, що поширена інформація є недостовірною та порушує його особисті немайнові права, а наведені у дописі висловлювання про те, що позивач «зваблював як міг», судді «слину пускали», а «злочинна організація посипалась» через «збоченість та хіть», суд розцінив як оціночні судження, які не підлягають спростуванню.
Проте повністю із вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.ст.28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно з ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України).
Аналіз ст.5 ЦК України свідчить, що зазвичай чинність актів цивільного законодавства не обмежена певним строком, якщо в них не передбачено іншого. Тобто акт цивільного законодавства є чинним до його скасування у встановленому порядку. Про скасування акту цивільного законодавства чи цивільно-правової норми може бути прямо вказано в новому акті цивільного законодавства.
У ч.3 ст.277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, ч.3 ст.277 ЦК України виключено.
Тому чинне законодавство України з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.
Тлумачення ст.277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 454/2743/19 (провадження № 61-8616св22).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Отже подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
Законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21), постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18).
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 пов`язував поширення спірної інформації з публікацією від 18 травня 2023 року, розміщеною у соціальній мережі Facebook на сторінці з іменем користувача « ОСОБА_2 », за посиланням, зазначеним у позовній заяві. 
На підтвердження належності цієї сторінки саме відповідачці ОСОБА_2 позивач посилався на те, що відповідний обліковий запис створений у 2010 році, містить фотозображення особи жіночої статі, інформацію про журналістську діяльність ОСОБА_3 , інші публікації, а також відомості про її участь в іншій судовій справі. Також позивач зазначав, що спірна публікація містила значну кількість реакцій, коментарів і поширень, а її зміст у подальшому був відтворений іншими інтернет-ресурсами з посиланням на автора - ОСОБА_3 .
Однак наведені обставини самі по собі підтверджують лише факт існування відповідної сторінки у соціальній мережі Facebook, розміщення на ній певного інформаційного матеріалу та доступність цього матеріалу для невизначеного кола осіб. 
Водночас вони не є безумовним доказом того, що саме ОСОБА_2 створила відповідний обліковий запис, фактично користувалася ним на момент розміщення спірної публікації та особисто здійснила її опублікування.
При цьому, відповідачка ОСОБА_2 у суді першої інстанції та її представник - адвокат Максименюк О.М. під час апеляційного розгляду, не підтверджували належність ОСОБА_2 зазначеної сторінки у Facebook, відповідачка у суді першої інстанції не визнавала авторства спірного допису та не підтверджувала факту поширення цієї інформації саме нею. Така позиція відповідачки була послідовно викладена у її письмових заявах по суті справи, зокрема у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу, в яких сторона відповідачки наполягала на відсутності належних доказів того, що профіль у соціальній мережі Facebook, на якому розміщено спірну публікацію, належить саме ОСОБА_2 .
Сторона позивача, заперечуючи таку позицію, не надала суду доказів, які б достовірно ідентифікували ОСОБА_2 як власника або фактичного користувача відповідного облікового запису та автора спірної публікації. 
Зокрема, матеріали справи не містять даних, отриманих від адміністратора соціальної мережі Facebook/Meta. Такі дані могли б підтвердити реєстраційні або технічні відомості щодо користувача відповідної сторінки.
Також матеріали справи не містять висновку експерта у сфері телекомунікаційних систем, комп`ютерно-технічної експертизи чи іншого належного технічного дослідження, яке б дозволяло ідентифікувати особу, що створила або використовувала відповідний обліковий запис. При цьому ОСОБА_1 та його представники у суді першої інстанції з клопотанням про призначення відповідної експертизи не зверталися, а інших належних доказів, які б достовірно підтверджували належність спірної сторінки ОСОБА_2 , її фактичний доступ до цього акаунта або авторство оспорюваної публікації, суду не надали.
Крім того, позивачем не доведено, що саме ОСОБА_2 мала фактичний доступ до цього акаунта на момент розміщення спірної публікації.
Не доведено також того, що саме ОСОБА_2 вчинила дії з опублікування оспорюваного допису.
За таких обставин посилання позивача ОСОБА_1 на ім`я сторінки « ОСОБА_3 », фотозображення, зміст інших публікацій, кількість реакцій, коментарів і поширень можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами, однак за відсутності належної технічної або іншої об`єктивної ідентифікації особи автора, вони не усувають обґрунтованого сумніву щодо того, що спірну інформацію поширила саме ОСОБА_2 .
Відповідно, позивачем не доведено одну з обов`язкових умов для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, а саме, факт поширення оспорюваної інформації конкретною відповідачкою. Оскільки у справах цієї категорії належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та/або особа, яка його поширила, а авторство й поширення спірної публікації саме ОСОБА_2 належними доказами не підтверджені, тому відсутні підстави вважати її належним відповідачем у цій справі.
Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність факту поширення спірної інформації саме ОСОБА_2 є правильним, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до припущень та власної оцінки позивачем зовнішнього змісту сторінки у соціальній мережі Facebook, що не може замінювати належного доказування у розумінні ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України.
11 травня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова Д.А. подала до Київського апеляційного суду два клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи доказів, а саме: звіт товариства з обмеженою відповідальністю «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «ВЕБ-ФІКС» №101/2026-ЗВ від 24 квітня 2026 року; довідку товариства з обмеженою відповідальністю «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «ВЕБ-ФІКС» № 106/2026-Д від 07 травня 2026 року; роздруківку публікації, розміщеної на Facebook-сторінці ОСОБА_2 від 16 вересня 2025 року.
Проте ці докази не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вони подані з порушенням процесуальних строків їх подання.
Згідно з положеннями ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що вказані документи не були подані стороною позивача до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Позивач та його представник не надали суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання до суду першої інстанції вказаних документів з причин, що об`єктивно не залежали від них.
Більше того, звіт товариства з обмеженою відповідальністю «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «ВЕБ-ФІКС» №101/2026-ЗВ від 24 квітня 2026 року та довідка цього ж центру № 106/2026-Д від 07 травня 2026 року, об`єктивно не існували на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а тому ці докази не могли бути подані та досліджені у суді першої інстанції.
Відтак вищевказані документи не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, ч.3 ст.13 ЦПК України). 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст.51 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див.: постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Отже пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.
Разом з тим, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі співвідповідачів, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.
Отже, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факт поширення спірної інформації саме ОСОБА_2 , належність їй відповідної сторінки у Facebook, її доступ до цього акаунта та авторство оспорюваної публікації, колегія суддів вважає, що підстави для відмови у задоволенні позову пов`язані саме з недоведеністю належного суб`єктного складу відповідачів.
За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо змісту спірної публікації по суті, зокрема про її характер як оціночних суджень, недоведеність недостовірності інформації та відсутність порушення особистих немайнових прав позивача, є безпідставними та не мають правового значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки зроблені за відсутності належно встановленого факту поширення спірної інформації саме відповідачкою.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Д.А. підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Старовойтової Дарини Андріївни задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 травня 2026 року. 

Головуючий

Судді: