ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1333/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,
представників учасників справи:
позивача - Цап П. М. (самопредставництво), 
відповідача - Мудрик І. В. (самопредставництво),
третьої особи - Михальчишин Н. Л. адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026
за позовом Львівської міської ради
до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-австрійське підприємство "Галінвест"
про визнання протиправним та скасування рішення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Львівська міська рада (далі - Рада, позивач) звернулася до суду з позовом до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач, скаржник) про визнання протиправним та скасування рішення адміністративної колегії відділення АМК "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" від 20.02.2025 № 63/6-р/к (далі - Рішення АМК) у справі № 63/4-03-26-2025.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у порушення вимог пункту 3 частини першої статті 50, визначеного абзацом 8 частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210), відповідачем неправомірно прийнято рішення, яким визнано дії Ради, які полягали у прийнятті ухвали від 04.07.2024 № 4967 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 08.07.2021 № 1076 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку" щодо встановлення ставок земельного податку на 2025 рік за кодом цільового призначення 02.01 (будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) такими, що порушують законодавство про захист економічної конкуренції.

1.3. За твердженням позивача, Рішення АМК ґрунтується на припущеннях та є необґрунтованим, оскільки територіальним відділенням АМК неповно з`ясовано та не доведено обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 01.10.2025 (суддя Щигельська О. І.) у задоволенні позовних вимог відмовив, витрати зі сплати судового збору за подання позову поклав на позивача.

2.2. Західний апеляційний господарський суд постановою від 09.03.2026 (колегія суддів: Зварич О. В., Бонк Т. Б., Галушко Н. А.) скасував рішення місцевого господарського суду від 01.10.20025 зі справи та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги Ради задовольнив; визнав протиправним та скасував Рішення АМК, у частині визнання дій Ради, які полягають у прийнятті ухвали від 04.07.2024 № 4967 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 08.07.2021 № 1076 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку" (далі - ухвала від 04.07.2024 № 4967), якою встановлено різні ставки земельного податку для юридичних осіб та фізичних осіб по однаковому коду 02.01 порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами; судовий збір сплачений за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги стягнув із Відділення АМК на користь Ради.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. У касаційній скарзі Відділення АМК, із посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі № 914/1333/25, а рішення Господарського суду Львівської області від 01.10.2025 у цій справі залишити без змін.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1.1. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про не врахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах:
- від 09.12.2021 у справі № 904/4538/21 та від 04.07.2024 у справі № 914/2464/23 щодо застосування статей 14, 65, 281 Податкового кодексу України, статті 15 Закону № 2210, статті 13 Конституції України та статті 25 Господарського кодексу України, зокрема, у контексті того, що сама можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону № 2210, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції;
- від 21.05.2020 у справі № 910/8856/19, у контексті того, що вчиняючи певні дії (ухвалюючи відповідні рішення) органи Державної влади і органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень (дискреційних повноважень) повинні враховувати положення статті 25 Господарського кодексу України та сприяти розвитку конкуренції не допускаючи порушення антимонопольного законодавства;
- від 04.12.2019 у справі № 520/3939/19, у контексті визначення поняття "самозайнята особа";
- від 19.12.2024 у справі № 910/1384/24, від 18.03.2025 у справі № 910/23532/13 та від 15.07.2025 у справі № 910/11961/24 щодо оцінки доказів та обставин справи, застосування стандарту доказування;

4.1.3. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вказує на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо питання застосування:
- застосування абзацу 8 частини другої статті 15 та пункту 3 статті 50 Закону № 2210 в частині визначення антиконкурентними дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;
- статті 13 Конституції України, зокрема, про те, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки в частині захисту від антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

4.1.4. На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції необґрунтовано поставив під сумнів висновки суду першої інстанції в частині того, що суб`єктом господарювання в розумінні Закону № 2210 може бути також фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, що не пов`язано з підприємницькою діяльністю та статусом фізичної особи- підприємця.

4.1.5. Суд апеляційної інстанції у своїх висновках не врахував зміст положень підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 та статті 65 Податкового кодексу України та дійшов помилкових висновків про те, що визначальною ознакою для визнання фізичної особи суб`єктом господарювання в розумінні Закону № 2210 є саме факт здійснення такою особою господарської діяльності, натомість у разі не здійснення фізичною особою господарської діяльності така особа не може визнаватися суб`єктом господарювання в розумінні цього Закону.

4.1.6. Скаржник наголошує, що наведені приписи Податкового кодексу України свідчать про те, що законодавець більш широко, як і суд першої інстанції (на відміну від суд апеляційної інстанції) тлумачить поняття "самозайнята особа", відносячи до категорії суб`єктів господарювання, як фізичних осіб-підприємців, так і фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. За наведеного, Відділення АМК вважає, що суд першої інстанції дійшов заснованого на вимогах чинного законодавства висновку, що встановлення Радою різних ставок податку для юридичних та фізичних осіб суперечить нормам законодавства про захист економічної конкуренції, оскільки створює нерівні умови діяльності діяльності суб`єктів на різних ринках, у тому числі ринках, на яких фізичні особи здійснюють незалежну професійну діяльність.

4.1.7. Дії Ради є антиконкурентними, оскільки в результаті прийняття ухвали від 04.07.2024 № 4967 юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, які використовують земельні ділянки однакового цільового призначення за кодом 02.01 (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), створені дискримінаційні умови здійснення господарської діяльності у порівнянні до  фізичних осіб.

4.2. Доводи інших учасників справи
4.2.1. У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-австрійське підприємство "Галінвест" (далі - ТОВ "СУАП "Галінвест", третя особа) підтримує доводи касаційної скарги Відділення АМК та просить Суд касаційну скаргу задовольнити, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

4.2.2. Рада у відзиві на касаційну скаргу зазначає про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена на підставі встановлених фактичних обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Просить оскаржувану постанову апеляційного господарського суду зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
5.1. Суди попередніх судових інстанцій мотивували ухвалені судові рішення такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

5.2. Рішенням АМК:
- дії Ради, які полягають у прийнятті: ухвали від 04.07.2024 № 4967 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 08.07.2021 № 1076 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку" (Додаток 1), яка набрала чинності з 01.01.2025 і якою встановлені різні ставки із сплати земельного податку для юридичних та фізичних осіб за однаковим кодом 02.01, а також різні ставки зі сплати земельного податку за кодами 02; 03; 04; 06; 07; 08; 10; 11; 12; 13; 14, де юридичні особи та фізичні особи-підприємці в залежності від того чи внесена до відомостей Державного земельного кадастру інформація про земельні ділянки та якщо відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель, сплачуватимуть земельний податок за різними ставками, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами (пункт 1 Рішення АМК);
- зобов`язано Раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення (пункт 2 Рішення АМК).

5.3. Рішення АМК мотивовано тим, що:
- згідно з ухвалою Ради від 04.07.2024 № 4967 встановлено ставки земельного податку на території Львівської міської територіальної громади на 2025 рік;
- згідно з Додатком 1 до ухвали від 04.07.2024 № 4967, зокрема, на 2025 рік Радою встановлені різні розміри ставок земельного податку для юридичних та фізичних осіб за земельні ділянки однакового цільового призначення, а саме: Код 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для юридичних осіб - 3,000; для фізичних осіб - 0,100 відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки;
- крім того, у 2025 році для всіх підрозділів з кодами 02; 03; 04; 06; 07; 08; 10; 11; 12; 13; 14 за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності; громадських організацій осіб з інвалідністю України, їхніх підприємств (об`єднань); релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством України порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових будівель) встановлюється ставка податку у розмірі 12 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки;
- у примітках до Додатку 1 до ухвали від 04.07.2024 № 4967, зазначено, зокрема, що за земельні ділянки, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, а також у разі, якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, ставка податку встановлюється для фізичних осіб у розмірі 1 % від їх нормативно-грошової оцінки, для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб у розмірі 3 % від їхньої нормативно-грошової оцінки.

5.4. Згідно з даними у листі ГУ ДПС у Львівській області від 23.12.2024 № 14367/5/13-01-19 03-13 (вх. № 63-01/3215 від 25.12.2024) за кодом цільового призначення 02.01 земельні ділянки задекларовані 3 972 суб`єктами господарювання, з яких: 87 юридичних осіб та 3 885 фізичних осіб.

5.5. 70. У листі ГУ ДПС у Львівській області від 23.12.2024 № 14367/5/13-01-19-03-13 (вх. № 63-01/3215 від 25.12.2024) наданий перелік юридичних та фізичних осіб якими у 2024 році до бюджету Львівської міської територіальної громади сплачувався земельний податок за кодом цільового призначення 02.01 (із зазначенням назви суб`єкта господарювання, ідентифікаційного номеру, юридичної особи, РНОКПП, КВЕД, суми сплаченого податку).

5.6. Зокрема, у пунктах 53 - 55 Рішення АМК зазначено, що за 2024 рік до бюджету Львівської міської територіальної громади за кодом цільового призначення 02.01 сплачений земельний податок: (1) за кодом бюджетної класифікації 18010500 "Земельний податок з юридичних осіб" 87 юридичними особами на загальну суму - 8 716 815,12 грн; (2) за кодом бюджетної класифікації 18010500 "Земельний податок з фізичних осіб- підприємців" 3 972 фізичними особами на загальну суму 7 175 999,85 грн.

5.7. Також згідно з даними щодо Переліку юридичних та фізичних осіб, якими протягом 2024 року до бюджету Ради сплачувався земельний податок основними видами економічної діяльності (КВЕД) вказаних платників є:
- 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна - 72 суб`єкти господарювання;
- 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель - 11 суб`єктів господарювання;
- 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування - 11 суб`єктів господарювання;
- 47.71 роздрібна торгівля одягом, роздрібна торгівля хутряними виробами - 13 суб`єктів господарювання та інше.

5.8. У пункті 56 Рішення Відділення АМК зазначило, що юридичні та фізичні особи, які будуть здійснювати господарську діяльність в адміністративно-територіальних межах Львівської територіальної громади сплачуватимуть земельний податок за різними ставками, а саме:
- Код 02.01. Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) юридичні особи будуть сплачувати 3,000; фізичні особи - 0,100;
- для всіх підприємств із Кодами 02; 03; 04; 06; 07; 08; 10; 11; 12; 13; 14 за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності; громадських організацій осіб з інвалідністю України, їхніх підприємств (об`єднань); релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством України порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових будівель) встановлено 12 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки у 2025 році;
- за земельні ділянки, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, а також у разі, якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, ставка податку встановлюється для фізичних осіб у розмірі 1 % від їх нормативно-грошової оцінки, для фізичних осіб- підприємців у розмірі 3 % від їхньої нормативно-грошової оцінки.

5.9. У пункті 57 Рішення Відділення АМК дійшло висновків, що окремим суб`єктам господарювання, які будуть здійснювати господарську діяльність, означеною ухвалою Ради від 04.07.2024 № 4967 створюються більш сприятливі умови для розвитку підприємницької діяльності, ніж для інших учасників певного товарного ринку, оскільки в цьому випадку:
а) фізичні особи здобувають переваги над іншими (юридичними особами) не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним із яких є вплив органу місцевого самоврядування (у цьому випадку - прийняття Радою ухвали від 04.07.2024 № 4967);
б) фізичні особи, інформація про земельні ділянки яких не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, а також якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код класифікації видів цільового призначення, здобувають перевагу над іншими юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним з яких є вплив органу місцевого самоврядування (у цьому випадку - прийняття Радою ухвали від 04.07.2024 № 4967 ).

5.10. Таким чином, зі змісту Додатка 1 до ухвали від 04.07.2024 № 4967 вбачається, що юридичні особи та фізичні особи, які будуть здійснювати господарську діяльність з використанням земельних ділянок за однаковим кодом Класифікації 02.01, а також юридичні особи та фізичні особи-підприємці інформація про які не внесена до відомостей до Державного земельного кадастру, а також у разі якщо відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель, сплачуватимуть земельний податок за різними ставками будуть знаходитися в нерівних умовах. Фізичні особи здобувають переваги над іншими юридичними особами та фізичними особами-підприємцями не завдяки власним досягненням, а внаслідок затвердження різних відсоткових ставок від нормативної грошової оцінки земельних ділянок одного виду цільового призначення. 

5.11. Ураховуючи наведене, Відділення АМК дійшло висновку, що дії Ради слід кваліфікувати як антиконкурентні та такі, що можуть призвести до обмеження конкуренції, тобто є порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210.

5.12. Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

5.13. За твердженням позивача, рішення Ради (ухвала від 04.07.2024 № 4967) є законним, обґрунтованим та прийнятим у спосіб, передбачений законодавством України, водночас висновки Відділення АМК про порушення Радою конкурентного законодавства є необґрунтованими та фактично такими, що свідчать про безпідставне втручання органі АМК у сферу виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Орган місцевого самоврядування має виключне повноваження не лише встановлювати ставки, але й запроваджувати податкові пільги, включаючи встановлення диференційованих ставок залежно від категорії платників.

5.14. Із посланням на положення пункту 30.9 статті 30 Податкового кодексу України позивач зазначає на виключну компетенцію органу місцевого самоврядування надавати податкові пільги у формі зниження ставки податку, що у спірному випадку, і було реалізовано Радою при встановленні ставок земельного податку на 2025 рік. Застосування нижчої ставки до фізичних осіб (громадян) не є актом дискримінації, а є легітимною реалізацією пільгового оподаткування, наданого виключно компетентним органом у межах його повноважень.

5.15. Встановлення в ухвалі від 04.07.2024 № 4967 диференційованих ставок базується на реальній та юридично значимій відмінності у правовому статусі платників, зокрема: юридичні особи та фізичні особи-підприємці, як суб`єкти господарювання, використовують земельні ділянки, з метою отримання прибутку, у тому числі шляхом здачі майна в оренду, розміщення офісів, складів, об`єктів обслуговування тощо; фізичні особи (громадяни), що є власниками присадибних ділянок, використовують їх виключно для проживання або ведення особистого селянського господарства, без здійснення будь-якої підприємницької діяльності. Таке розмежування цілей використання земель безпосередньо впливає на податкову базу та економічну суть об`єкта оподаткування, та, відповідно, і є підставою для встановлення різних ставок податку для юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб.

5.16. Позивач наголошує, що податкові ставки, зокрема й земельного податку, не є елементом конкурентної політики, а регулюються у сфері публічного (фіскального) права, з урахуванням соціальних та економічних характеристик платника податку.

5.17. Натомість Відділення АМК у оскаржуваному Рішенні безпідставно ототожнює фізичних осіб-підприємців із фізичними особами, чим штучно створює предмет правового аналізу в межах законодавства щодо оподаткування фізичних осіб-підприємців та відповідно, правового регулювання цих відносин в межах антиконкурентного законодавства.

5.18. Суди також встановили, що в провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала справа № 380/5665/25 за позовом ТОВ "СУАП "Галінвест" до Львівської міської ради про визнання протиправною та нечинною ухвалу Львівської міської ради від 04.07.2024 № 4967.

5.19. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 адміністративний позов ТОВ "СУАП "Галінвест" до Львівської міської ради про визнання протиправним та нечинним акта задоволено повністю;· визнано протиправною та нечинною ухвалу Львівської міської ради від 04.07.2024 № 4967, у частині встановлення у додатку до вказаної ухвали ставки земельного податку для юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), з видом цільового призначення 03 "Земельні ділянки громадської забудови (земельні ділянки, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування)" для всіх підрозділів з кодом 03 за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності; громадських організацій осіб з інвалідністю України, їхніх підприємств (об`єднань); релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством України порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових будівель) на рівні 12 % нормативної грошової оцінки; встановлення у додатку до вказаної ухвали ставки земельного податку для юридичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження), з видом цільового призначення 11 "Земельні ділянки промисловості (земельні ділянки, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд)" для всіх підрозділів з кодом 11 за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності; громадських організацій осіб з інвалідністю України, їхніх підприємств (об`єднань); релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством України порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових будівель) на рівні 12 % нормативної грошової оцінки; зобов`язано Львівську міську раду невідкладно після набрання рішенням суду законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правого акта протиправним та нечинним у виданні, в якому було офіційно оприлюднено нормативно-правовий акт.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
7. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
7.1. Причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав про визнання недійсним та скасування рішення Відділення АМК.

7.2. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, зокрема, виходив із того, що згідно з приписами підпункту 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

7.3. Натомість в порушення вимог чинного законодавства Рада у Додатку 1 до ухвали від 04.07.2024 № 4967 встановила для юридичних та фізичних осіб різні розміри ставок земельного податку за земельні ділянки однакового цільового призначення на 2025 рік, а також різні ставки земельного податку для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в залежності чи внесена інформація про земельну ділянку у Державний земельний кадастр, наявність / відсутність коду Класифікації видів цільового призначення у Державному земельному кадастрі.

7.4. Відхиляючи доводи позивача про те, що податкове законодавство не виокремлює фізичну особу-підприємця, як окрему категорію платників земельного податку та, відповідно, як суб`єкта господарювання, у розумінні Закону № 2210, суд першої інстанції виходив із того, що за положеннями підпунктів 14.1.72, 14.1.73 та пунктів 269.1.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку можуть бути, як фізичні, так і юридичні особи, які є власниками земельних ділянок та землекористувачами. Водночас, фізичні особи, як платники податків, що здійснюють господарську діяльність, можуть здійснювати діяльність не лише в статусі фізичної особи- підприємця, а також у статусі особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність. Тобто платником земельного податку може бути і фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність та одночасно є власником чи землекористувачем певної земельної ділянки та, відповідно, у розумінні Закону № 2210 така особа є також суб`єктом господарювання. Відтак, за висновком суду, встановлення Радою різних ставок податку для юридичних та фізичних осіб створює не однакові умови в господарській діяльності суб`єктів на різних ринках, у тому числі ринках, на яких фізичні особи здійснюють незалежну професійну діяльність.

7.5. Суд першої інстанції також відхилив, як необґрунтовані доводи позивача про те, що земельний податок не є інструментом економічної конкуренції, оскільки не створює прямих переваг на ринку товарів чи послуг. За висновком суду, при визначенні прибутку враховуються витрати, у тому числі і витрати на сплату земельного податку. 

7.6. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновків, що Відділенням АМК доведено наявність негативного впливу на конкуренцію від прийняття Радою ухвали від 04.07.2024 № 4967, зокрема, у частині встановлення різних ставок сплати земельного податку. Оскаржуване Рішення прийнято Відділенням АМК Рішення у межах наданих йому повноважень, а тому відсутні передбачені статтею 59 Закону № 2210 підстави для його скасування.

7.7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог Ради суд апеляційної інстанції виходив із того, що Рішення АМК прийнято при неповному з`ясування обставин, які мають значення для справи, та недоведенні обставин, які мають значення для справи і які визнано Відділенням АМК встановленими. 

7.8. Суд апеляційної інстанції встановив, зокрема, що: радою у Додатку 1 до ухвали від 04.07.2024 № 4967 для юридичних та фізичних осіб встановлено різні розміри ставок земельного податку за земельні ділянки однакового цільового призначення на 2025 рік, а саме: Код 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для юридичних осіб - 3,000; для фізичних осіб - 0,100 відсотків від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Також у Додатку 1 до ухвали від 04.07.2024 року № 4967 зазначено, що у 2025 році для всіх підрозділів з кодами 02; 03; 04; 06; 07; 08; 10; 11; 12; 13; 14 за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності; громадських організацій осіб з інвалідністю України, їхніх підприємств (об`єднань); релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законодавством України порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових будівель) встановлюється 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

7.9. Водночас, у примітках до Додатку 1 до ухвали Ради від 04.07.2024 № 4967, вказано, що за земельні ділянки, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, а також у разі, якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, ставка податку встановлюється для фізичних осіб у розмірі 1% від їх нормативно-грошової оцінки, для фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб у розмірі 3% від їхньої нормативно-грошової оцінки.

7.10. Надаючи оцінку висновкам відповідача у оскаржуваному Рішенні АМК суд апеляційної інстанції виходив із того, що визначальною ознакою для визнання фізичної особи суб`єктом господарювання в розумінні Закону № 2210 є здійснення такою особою господарської діяльності. В цій частині суд апеляційної інстанції з посиланням на положення частини першої статті 3 Господарського кодексу України (тут і надалі чинного станом на момент прийняття ухвали Ради від 04.07.2024 № 4967), виснував, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

7.11. Врахувавши наведене та посилаючись на положення статті 51 Цивільного кодексу України та статті 274 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції виснував, що у разі якщо фізична особа-підприємець використовує земельну ділянку виключно як присадибну та не використовує її у своїй підприємницькій діяльності, то застосування до такої особи зниженої ставки податку є правомірним та таким, що у повній мірі відповідає принципу рівності платників перед законом, зокрема, з урахуванням фактичного способу використання земельної ділянки. Отже, за висновком суду, за аналогією, вказане також стосується і фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, що не пов`язана з підприємницькою діяльністю та статусом фізичної особи-підприємця. Тобто, у випадку не здійснення такою фізичною особою господарської діяльності на земельній ділянці, власником якої вона є, така фізична особа не може визнаватися суб`єктом господарювання в розумінні Закону № 2210.

7.12. З огляду на, що суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що Відділенням АМК у оспорюваному рішенні не доведено наявності у діях Ради порушення вимог законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

7.13. За висновком суду, фізична особа-підприємець залишається громадянином та власником земельної ділянки, що, відповідно, дає їй право користуватися умовами оподаткування, встановленими для фізичних осіб, якщо така земельна ділянка використовується не в межах господарської діяльності. Тобто, якщо фізична особа-підприємець використовує земельну ділянку виключно як присадибну та не використовує її у підприємницькій діяльності, то застосування до нього зниженої ставки є правомірним і відповідає принципу рівності платників перед законом з урахуванням фактичного способу використання земельної ділянки. 

7.14. За наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що Рада, встановлюючи ставки земельного податку в ухвалі від 04.07.2024 № 4967 діяла в межах власної компетенції та в передбачений законом спосіб реалізувала повноваження, прямо закріплені статтями 19, 143, 144 Конституції України.

7.15. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.16. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.17. Скаржник у своїй касаційній скарзі вважає, що суд апеляційної інстанції у вирішенні цього спору неправильно застосував положення підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14, статті 65 Податкового кодексу України, пункту 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 та не надано належної правової оцінки діям Ради, які визнано адміністративною колегією територіального відділення АМК - порушенням, а саме щодо об`єктивності встановлення різних ставок земельного податку для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, шляхом прийняття відповідних рішень (ухвали Ради від 04.07.2024 № 4967).

7.18. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.19. Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1); якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3).

7.20. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

7.21. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

7.22. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

7.23. У застосуванні положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц у якій остання зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

7.24. У вирішенні доводів касаційної скарги, Суд вважає за необхідне розглядати доводи касаційної скарги у їх логічному зв`язку, ураховуючи підстави касаційного оскарження, означені скаржником.

7.25. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 311 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

7.26. Суд враховує та відзначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваного Рішення АМК обґрунтована, зокрема, недоведеністю відповідачем підстав для кваліфікації дій позивача, як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого абзацом 8 частини другої статті 15 та пунктом 3 статті 50 Закону № 2210.

7.27. Верховний Суд, оцінюючи доводи касаційної скарги, першочергово зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону № 2210, зокрема, є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

7.28. При цьому, відповідне з`ясування наявності / відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК у силу приписів статті 59 Закону № 2210, дослідження та оцінка доказів, ухвалення судового рішення здійснюється господарськими судами у відповідності до приписів процесуального права.

7.29. Суд також враховує, що норми права, за якими відповідачем здійснена кваліфікація здійсненого позивачем правопорушення (абзац 8 частини другої статті 15 та пунктом 3 статті 50 Закону № 2210) є нормами матеріального права щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції за здійсненою АМК правовою кваліфікацією - антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

7.30. Так, відповідно до приписів абзацу другого статті 1 Закону № 2210, економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

7.31. За визначенням, яке наведене у частині другій статті 4 Закону № 2210, суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

7.32. Порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції згідно з пунктом 3 частини першої статті 50 Закону № 2210 є, зокрема антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю.

7.33. Згідно з абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнається дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

7.34. На обґрунтування доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Відділення АМК посилається на неврахування у подібних правовідносинах висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 904/4538/21, від 04.07.2024 у справі № 914/2464/23 та від 21.05.2020 у справі № 910/8856/19, зокрема, у частині застосування статей 14, 65, 281 Податкового кодексу України, статті 15 Закону № 2210, статті 13 Конституції України та статті 25 Господарського кодексу України у такому контексті:
- вчиняючи певні дії (ухвалюючи відповідні рішення) органи Державної влади і органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень (дискреційних повноважень) повинні враховувати положення статті 25 Господарського кодексу України та сприяти розвитку конкуренції не допускаючи порушення антимонопольного законодавства;
- сама можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону № 2210, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

7.35. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Суд враховує, що за оспорюваним Рішенням АМК, дії Ради, які полягали у прийнятті ухвали від 04.07.2024 № 4967, зокрема:
- щодо встановлення ставок земельного податку на 2025 рік за кодом цільового призначення 02.01 (будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд);
- щодо встановлення різних ставок зі сплати земельного податку по кодам 02; 03; 04; 06; 07; 08; 10; 11; 12; 13; 14, де юридичні особи та фізичні особи-підприємці в залежності від того чи внесена до відомостей Державного земельного кадастру інформація про земельні ділянки та якщо відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель, сплачуватимуть земельний податок за різними ставками,
визнано такими, що порушують законодавство про захист економічної конкуренції.

7.36. При цьому, як з`ясували суди, Відділення АМК у оскаржуваному рішенні дійшло висновків, що окремим суб`єктам господарювання, які будуть здійснювати господарську діяльність означеною ухвалою Ради від 04.07.2024 № 4967 створюються більш сприятливі умови для розвитку підприємницької діяльності, ніж для інших учасників певного товарного ринку, оскільки в цьому випадку:
а) фізичні особи здобувають переваги над іншими (юридичними особами) не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним із яких є вплив органу місцевого самоврядування (у цьому випадку - прийняття Радою ухвали від 04.07.2024 № 4967);
б) фізичні особи, інформація про земельні ділянки яких не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, а також якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код класифікації видів цільового призначення, здобувають перевагу над іншими юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним з яких є вплив органу місцевого самоврядування (у цьому випадку - прийняття Радою ухвали від 04.07.2024 № 4967 ).

7.37. Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

7.38. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

7.39. За приписами пункту 24, 35 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України та затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

7.40. Положеннями частини першої статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

7.41. Статтею 10 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття ухвали від 04.07.2024 №4967) визначено, що до місцевих податків належать, зокрема, податок на майно.

7.42. За приписами статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

7.43. Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

7.44. Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

7.45. Підпунктами 12.3.1 та 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

7.46. Відповідно до п. 12.4 статті 12 Податкового кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належать: встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

7.47. Відповідно до підпунктів 14.1.72 та 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: на праві постійного користування; на умовах оренди.

7.48. У статті 269 Податкового кодексу України визначено, що платниками плати за землю є: 269.1.1. платники земельного податку: 269.1.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.1.2. землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; 269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

7.49. Згідно з положеннями статті 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування платою за землю є: 270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком: 270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності; 270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності; 270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування; 270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

7.50. Відповідно до статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форм власності).

7.51. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги та висновкам суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходить з того, що державі в особі позивача необхідно виконувати позитивні зобов`язання, зазначені у статті 25 Господарського кодексу України та не приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. Вказане також узгоджується з положенням частини другої статті 19 Конституції України.

7.52. Отже, вчиняючи певні дії (ухвалюючи відповідні рішення) органи державної влади і органам місцевого самоврядування у межах своїх повноважень (дискреційних повноважень) повинні враховувати положення статті 25 Господарського кодексу України та сприяти розвитку конкуренції не допускаючи порушення антимонопольного законодавства.

7.53. Зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що колегія суддів надаючи оцінку змісту Рішення АМК, зокрема, на предмет доведення відповідачем наявності /відсутності обставин для висновку, що дії Ради слід кваліфікувати як антиконкурентні та такі, що можуть призвести до обмеження конкуренції, тобто є порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210, встановила, що оспорюване Рішення прийнято при неповному з`ясування обставин, які мають значення для справи, та недоведенні обставин, які мають значення для справи і які визнано Відділенням АМК встановленими. 

7.54. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на те, що питання наявності чи відсутності в діях органів державної влади і органів місцевого самоврядування ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, передбаченого пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 повноту з`ясування АМК обставин, які мають значення для справи, в силу положень статті 59 Закону № 2210-III, необхідно досліджувати в системному аналізі щодо відповідності таких дій органу межам власної компетенції та реалізації їх у передбачений законом спосіб, а також встановленим та доведеним органом АМК обставинам наявності впливу таких дій на розвиток конкуренції.

7.55. При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що Рішення АМК має бути максимально вичерпним, ґрунтовним, повинно розкривати заявникові мотиви його ухвалення.

7.56. Суд зазначає, що у вирішенні питання впливу ухвали Ради від 04.07.2024 № 4967, зокрема, створення більш сприятливих умов для розвитку підприємницької діяльності фізичним особам відносно до інших учасників певного товарного ринку - юридичним особам, слід враховувати, що застосування нижчої ставки до фізичних осіб (громадян) є логічним та легітимною реалізацією податкового законодавства.

7.57. У спірному випадку, Суд зауважує, що фізичні особи, які є власниками присадибних ділянок, використовують їх виключно для проживання або ведення особистого селянського господарства без здійснення будь-якої підприємницької діяльності, а тому ставка податку на землю для фізичних осіб має суттєву відмінність за своїм функціональним призначенням та значно відрізняє останніх за правовим статусом від правового статусу юридичних осіб, як суб`єктів господарювання, для яких земельна ділянка по своїй суті є одним із ресурсів задля досягнення мети здійснення підприємницької діяльності на земельній ділянці - отримання прибутку. 

7.58. Саме таке розмежування цілей використання земельних ділянок, з огляду на положення Податкового кодексу України і має прямий вплив на податкову базу та економічну суть об`єкта оподаткування та, відповідно, є підставою для встановлення різних ставок.

7.59. При цьому, зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд у повній мірі надав оцінку змісту оскаржуваного Рішення АМК та встановив, що мотиви, якими Відділення АМК керувалося роблячи свої висновки у оспорюваному рішенні не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а висновки АМК в частині того, що дії Ради слід кваліфікувати як антиконкурентні та такі, що можуть призвести до обмеження конкуренції є необґрунтованими і суперечливими (такими, що не відповідають обставинам і фактам наведеним у Рішенні АМК).

7.60. Суд у вирішенні доводів скаржника зауважує, що у спірному випадку, Відділення АМК ґрунтуючи свої висновки про наявність у діях Ради дій, які дають підстави кваліфікувати їх, як порушення, передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210, лише на уявних твердженнях про наявність конкуренції між фізичною особою та суб`єктами господарювання, не врахувало, що відповідно до чинного законодавства фізична особа (власник чи користувач земельної ділянки) не є суб`єктом господарювання у розумінні Закону № 2210. Водночас у межах антимонопольного законодавства такі особи не можуть розглядатися як "фізичні особи", які не здійснюють господарську діяльність чи "самозайняті особи", які не зареєстровані, як фізична-особа підприємець, оскільки податковий обов`язок виникає саме за наявності підстав, пов`язаних із юридичними фактами, зокрема, з урахуванням мети використання земельної ділянки. 

7.61. Разом із тим, як вірно встановив та зазначив суд апеляційної інстанції відповідач у оспорюваному Рішенні АМК фактично порівнював фізичних осіб-підприємців із юридичними особами, при цьому ґрунтував свої висновки на незаконності диференціації Радою розмірів ставок податку між юридичними та фізичними особами. Відповідач роблячи такі висновки не врахував, що фізична особа-підприємець та фізична особа мають різний податковий та правовий статус і така відмінність полягає саме у тих правовідносинах, в яких приймає участь така фізична особа. У спірному випадку, з якою метою використовується земельна ділянка.

7.62. Зазначене вище у своїй сукупності свідчить про відсутність належно проведеного Відділенням АМК дослідження при визначенні відповідача в антимонопольній справі таким, що допустив порушення вимог законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 (у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами) не може вважатися належним чином встановленим.

7.63. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанцій, враховуючи підстави заявленого позову, дійшов заснованого на вимогах закону висновку щодо наявності підстав, у розумінні статті 59 Закону № 2210, для визнання недійсним Рішення АМК.

7.64. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного Рішення АМК означеного вище не спростовують.

7.65. Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника про необхідність формування висновків Верховного Суду щодо застосування абзацу 8 частини другої статті 15 та пункту 3 статті 50 Закону № 2210 у сукупності із положеннями статті 13 Конституції України, зокрема, у контексті, який наведений скаржником ("суб`єктом господарювання в розумінні Закону № 2210 може бути також фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, що не пов`язано з підприємницькою діяльністю та статусом фізичної особи- підприємця"), відхиляються з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи в контексті недоведеності Відділенням АМК, що у діях позивача містяться порушення вимог антиконкурентного законодавства.

7.66. Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, у Верховного Суду відсутні підстави для надання правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у подібних правовідносинах.

7.67. Відповідно, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень попередніх інстанцій з такої підстави.

7.68. Щодо підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Суд враховує, що предметом судового розгляду у цій справі є наявність / відсутність підстав для визнання недійсним рішення Відділенням АМК, відповідно до якого визнано дії Ради, які полягають у прийнятті ухвали від 04.07.2024 № 4967 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 08.07.2021 № 1076 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку" (далі - ухвала від 04.07.2024 № 4967), якою встановлено різні ставки земельного податку для юридичних осіб та фізичних осіб по однаковому коду 02.01 порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210.

7.69. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне Рішення АМК є неправомірним і прийняте: за неповного з`ясування обставин, які мають значення для антимонопольної справи і які відповідач визнав встановленими; на основі висновків, що не відповідають обставинам у антимонопольній справі; з неправильним застосуванням статті 15 Закону № 2210.

7.70. Предметом розгляду у справі № 914/2464/23 було визнання недійсним рішення адміністративної колегії відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідно до якого:
- дії міської ради, які полягали у встановленні в рішенні різних ставок податку за користування земельними ділянками та різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками, визнано порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та частиною першою статті 15 Закону № 2210, які полягають у наданні групам суб`єктів господарювання (комунальним підприємствам) пільг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції;
- зобов`язано міську раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом приведення рішень у відповідність до вимог законодавства про захист економічно конкуренції шляхом визначення єдиного підходу щодо ставок податку та річного розміру орендної плати за користуванням земельними ділянками з однаковим цільовим призначенням.

7.71. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення АМК є незаконним та необґрунтованим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права і неврахування фактичних обставин справи.

7.72. Предметом розгляду у справі № 904/4538/21 було визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідно до якого:
- дії міської ради, які полягали у встановленні в рішеннях різних ставок податку за користування земельними ділянками та різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками за додатковими критеріями (залежно від: площі земельної ділянки; здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами тощо), визнано порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50 та частиною першою статті 15 Закону № 2210, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, що можуть призвести до обмеження конкуренції;
- зобов`язано міську раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом приведення рішень у відповідність до вимог законодавства про захист економічно конкуренції шляхом визначення єдиного підходу щодо ставок податку та річного розміру орендної плати за користуванням земельними ділянками з однаковим цільовим призначенням.

7.73. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення АМК є незаконним та необґрунтованим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права і неврахування фактичних обставин справи.

7.74. Предметом розгляду у справі № 910/8856/19 було визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідно до якого:
- дії міської ради, які полягали у прийнятті рішення "Про затвердження схеми організації руху вантажного транспорту до Одеського морського торгівельного порту", визнано порушенням, передбаченим абзацом дев`ятим частини другої статті 15 та пунктом 3 статті 50 Закону № 2210, у вигляді дії, якою встановлені не передбачені законами України обмеження самостійності підприємств у частині споживання платних послуг Товариства з обмеженою відповідальністю, що надаються на території Сухого порту;
- зобов`язано виконавчий комітет Одеської міської ради передбачити можливість заїзду вантажного автотранспорту до Одеського морського торговельного порту без споживання платних послуг Товариства з обмеженою відповідальністю.

7.75. Позовні вимоги мотивовано тим, що Рішення АМК є необґрунтованим, оскільки АМК неповно з`ясовано та не доведено обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права.

7.76. З огляду на викладене, справи № 904/4538/21 та № 914/2464/23 і ця справа (№ 914/1333/25) є схожими в частині, що стосується предмету позову (визнання недійсним рішення АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за статтею 15 Закону № 2210 "Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю", що у вказує на схожість у цій частині.

7.77. Водночас у вирішенні доводів касаційної скарги в цій частині Суд звертається до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 та наголошує, що під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

7.78. Разом із тим, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

7.79. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що кожна зі справ за участю органів АМКУ є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями (постанови від 28.01.2020 у справі № 910/6507/19, від 19.05.2020 у справі № 910/8399/19).

7.80. Разом із тим, аналіз наданих скаржником для порівняння та наведених вище постанов Верховного Суду у справах № 904/4538/21 та № 914/2464/23 дає підстави для висновку, що справа, яка розглядається, відрізняється за фактичними обставинами, встановленими судами, а застосування судом апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, пункту 3 статті 50 визначеного абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210 не суперечить жодному з наданих для порівняння висновків суду касаційної інстанції, у яких йдеться про дотримання судом принципу змагальності при розгляді справи задля забезпечення повноти дослідження обставин справи, оцінку наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу.

7.81. У свою чергу справа № 910/8856/19 є відмінною від справи, що розглядається за складом правопорушень та регулюється різними нормами статті 15 Закону № 2210.

7.82. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2019 у справі № 520/3939/19, як на підставу для задоволення касаційної скарги також є безпідставним, оскільки у означеній скаржником справі предметом розгляду було безпідставне встановлення особі, як платнику єдиного внеску (фізичній особі - підприємцю) ознаку незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску. Тобто предмет спору у справі № 520/3939/19 є відмінним від предмету спору та обставин справи, що переглядається.

7.83. Зазначаючи про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 19.12.2024 у справі № 910/1384/24, від 18.03.2025 у справі № 910/23532/13 та від 15.07.2025 у справі № 910/11961/24 щодо оцінки доказів та обставин справи, застосування стандарту доказування, скаржник також не враховує, що у жодній із означених справ предметом спору не було визначено Рішення АМК за яким дії позивача було кваліфіковано, як порушення, визначене пунктом 3 статті 50 визначеного абзацом 8 частини другої статті 15 Закону № 2210.

7.84. Фактично заявник у касаційній скарзі щодо означених вище справ посилається на висновки Верховного Суду та наводить їх зміст. Водночас, характер наведених скаржником посилань свідчить про його власну інтерпретацію висновків Верховного Суду, обставин цієї справи та юридичного змісту норм права (правової кваліфікації інкримінованого позивачу порушення), які не збігаються з обставинами, встановленими у справах № 910/1384/24, № 910/23532/13 та № 910/11961/24.

7.85. Ураховуючи наведене, Суд відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки доводи скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду попередніх інстанцій та переоцінки доказів і встановлення інших обставин.

7.86. Водночас, як вже зазначено вище, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що у цьому випадку апеляційний господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, діяв у відповідності до вимог приписів статті 59 Закону №2210, а оскаржувана постанова є законною та ухваленою відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина друга статті 236 ГПК України).

7.87. Таким чином, вказані вище покликання скаржника не знайшли свого підтвердження.

7.88. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в частині підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження. Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого судового рішення, а відтак підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції відсутні.

7.89. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

7.90. Доводи Ради, викладені у відзиві, беруться до уваги касаційним господарським судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.

7.91. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи ТОВ "СУАП "Галінвест", викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

7.92. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
8.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 7 цієї постанови.

8.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

9. Судові витрати
9.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 у справі № 914/1333/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк 

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова