ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/10958/25 пров. № А/857/39357/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.
секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року (головуючий суддя Чаплик І.Д. м. Львів ) по справі за адміністративним позовом Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною,- 

В С Т А Н О В И В :

Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 та на стороні позивача – Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, в якому просив:
зобов`язати ОСОБА_1 відновити частину пам`ятки архітектури - балкон квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення його реставрації у встановленому законом порядку за рахунок ОСОБА_1 ;
зобов`язати власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Офісом охорони культурної спадщини Львівської міської ради (вул. Валова, буд. 20, м. Львів, 79026, код ЄДРПОУ 26256659) охоронний договір на частину об`єкта культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення розташовану за адресою: АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив закрити провадження у справі у зв`язку із тим, що позивач не наділений законом правом на звернення до суду щодо предмета спору.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року клопотання відповідача задоволено частково.
Закрито провадження у даній справі в частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 відновити частину пам`ятки архітектури - балкон квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення його реставрації у встановленому законом порядку за рахунок ОСОБА_1 .
У решті частини клопотання – відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати, а справу направити для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов висновку про те, що позивач не наділений правом на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки містобудування та архітектури відновити таку пам`ятку і прямої вказівки на це в законі не існує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2025 у справі №420/28679/23.
На підтвердження своєї позиції Львівський окружний адміністративний суд також вказав практику Верховного Суду: справи № 824/2473/15-а, № 21-177а12, № П/811/3781/14, № 826/7962/16 та ін.
Однак, по-перше, вказані справи не є релевантними до справи, що розглядалася, а, по-друге, Львівським окружним адміністративним судом не аналізувалась повноваження виконавчих органів місцевого самоврядування у сфері охорони культурної спадщини, а відтак, не виправдовує себе і покликання на відповідну практику Верховного Суду.
Судом не взято до уваги специфічного суб`єкта правовідносин, які виникли, адже повноваження органів місцевого самоврядування (закріплені вч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини») у сфері охорони культурної спадщини є дещо відмінними від тих, які закріплені за виконавчими органами державної влади. У зв`язку з цим, питання дослідження повноважень органу місцевого самоврядування було визначальним для справи №380/10958/25. Невірне трактування суб`єкта зумовило помилкове визначення предмета правового регулювання.
Згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (п. б ч. 10 ст. 32), до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (у сфері у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, молодіжної політики, фізкультури і спорту, утвердження української національної та громадянської ідентичності) належить забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.
Згідно ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:
центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;
обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;
виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
До повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить:
1) забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території;
2) подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України;
3) забезпечення юридичним і фізичним особам доступу до інформації, що міститься у витягах з Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також надання інформації щодо програм та проектів будь-яких змін у зонах охорони пам`яток та в історичних ареалах населених місць;
4) забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони;
5) забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження,-
6) організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини;
7) надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини;
8) організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт;
9) видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них;
10) надання висновків щодо відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління;
11) укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону та ін.
Законом України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально- технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Система правових заходів із запобігання руйнуванню є окремим видом заходів, поруч із заходами фінансовими, матеріально-технічними чи іншими. При цьому, заходи визначені ст. 21 є фінансовими і передбачають намір виключно держави отримати у власність пам`ятку культурної спадщини, що буде неефективним способом захисту для органу місцевого самоврядування. 
Мета подання позову – не прагнення змінити форму власності памґятки а, - захистити обґєкт культурної спадщини (його частини) від бездіяльності його власника.
Таким чином, приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції помилково застосував ст. 21 Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки, по- перше, виконавчий орган місцевого самоврядування не звертався і в силу своїх повноважень, не міг звертатись за захистом інтересів держави; по-друге, судом не враховано інші норми Закону України «Про охорону культурної спадщини», які надають можливість органам місцевого самоврядування звертатись із відповідними позовами, та норми міжнародного права.
Усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону (ч. 1 ч. 4 ст. 23).
Так, до обов`язків власника (користувача), зокрема, належать (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768):
Дотримання режимів використання пам`ятки (її частини);
Здійснення продажу, передачу у володіння, користування чи управління пам`ятки (її частини) тільки після письмової згоди органу охорони;
утримання пам`ятки (її частини) відповідно до вимог норм і правил пожежної безпеки, в належному санітарному та технічному стані;
утримання території пам`ятки упорядженою, не проводити земляних робіт на території пам`ятки без погодження з органом охорони, не допускати використання цієї території для нового будівництва та задоволення інших господарських потреб, що можуть зашкодити пам`ятці. Не робити будь-яких прибудов до пам`ятки, не переробляти її як ззовні, так і всередині, без спеціального письмового дозволу органу охорони.
Не використовувати пам`ятку (її частину) як постійне або тимчасове житло, якщо таке використання не передбачено цим договором.
Погоджувати в установленому порядку з органом охорони розміщення написів та позначок на пам`ятці, її частинах та елементах, на її території.
Здійснювати розміщення реклами на пам`ятці виключно на підставі дозволу, виданого відповідно до Закону України «Про рекламу».
У разі коли пам`ятка (її частина) вважається придатною для екскурсійного відвідування, забезпечувати за можливості доступ до пам`ятки (її частини) з метою її екскурсійного відвідування.
Безперешкодно допускати представників органу охорони чи уповноважених ним осіб для здійснення контролю за дотриманням правил утримання зазначеної пам`ятки та режиму використання пам`ятки (її частини), її території та для її наукового обстеження.
Негайно повідомляти органу охорони про будь-яке руйнування, пошкодження, аварію чи іншу обставину, що заподіяла шкоду пам`ятці (її частині), і своєчасно вживати заходів для приведення пам`ятки (її частини) в належний стан.
Своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам`ятки (її частини) і роботи з упорядження території пам`ятки. Проводити реставраційні, ремонтні та інші роботи в строки, передбачені пунктом 13 охоронного договору, а у разі потреби - у строки, визначені окремим розпорядженням органу охорони.
Проводити реставраційні, ремонтні та інші роботи відповідно до науково-проектної документації, затвердженої в установленому порядку, за письмовим дозволом органу охорони. Копії матеріалів про проведення обмірів та дослідження пам`ятки, а також копію науково-проектної документації безоплатно передавати органу охорони протягом десяти календарних днів після її затвердження.
Власник (користувач) несе відповідальність за збереження пам`ятки (її частини) (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів (п. 4 ч. 1 ст. 19 КАС України).
З огляду на вказане, а також норми Закону України «Про охорону культурної спадщини», згідно яких усі обов`язки власник пам`ятки зобов`язаний виконувати із без укладеного охоронного договору, право органу місцевого самоврядування на звернення до суду із позовом щодо виконання обов`язків із приведення пам`ятки до належного стану, із її реставрації, ремонтних робіт тощо, є безумовним.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що 

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Частиною четвертою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суб`єктів владних повноважень звернутися до адміністративного суду, однак виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
З такими приписами процесуального та матеріального закону перекликаються норми пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом яких юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а зазначено, що з урахуванням специфіки адміністративного судочинства законодавець жорстко обмежив право суб`єктів владних повноважень звертатися до суду з адміністративним позовом, перерахувавши такі випадки, та зробив винятки про можливість звернення саме з адміністративним позовом у разі прямої вказівки на це у спеціальному законі.
У цій же постанові Верховного Суду зазначено, що широко тлумачити вказані винятки як можливість будь-якого суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної чи юридичної особи в разі, якщо спеціальним законом їм надано право на звернення до суду, не можна, оскільки це спотворює природу і завдання адміністративної юстиції.
Також підкреслено, що звернення до суду є способом реалізації компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання, та не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав, свобод та інтересів фізичних або прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тому констатовано, що до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень, в яких можуть бути відповідачами фізичні та юридичні особи, в чітко визначених законами України випадках.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 09 жовтня 2012 року у справі № 21-177а12, від 22 вересня 2015 року у справі № П/811/3781/14 та постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 826/7962/16, від 06 червня 2018 року у справі № П/811/289/16, від 13 червня 2018 року у справі № 815/332/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17.
При цьому колегія судів вважає помилковим твердження апелянта про те, що вказані справи не є релевантними до справи, що розглядалася, бо у них інший предмет позову та субґєктний склад сторін, а саме у них стороною є державні органи, а не органи місцевого самоврядування, оскільки у даний справах Верховним Судом висловлено правову позицію щодо загального підходу звернення до суду з позовом субґєкта владних повноважень. 
Спеціальним законом, який безпосередньо регламентує правовідносини у сфері охорони культурної спадщини та визначає вичерпний перелік випадків, за яких уповноважений орган охорони культурної спадщини як суб`єкт владних повноважень має право на звернення до суду, конкретний спосіб реалізації такого права, є Закон України «Про охорону культурної спадщини».
Стаття 21 вказаного Закону передбачає право відповідного органу охорони культурної спадщини на пред`явлення позову до власника пам`ятки, якщо в результаті його дій або бездіяльності пам`ятці загрожує пошкодження або знищення, і якщо власник пам`ятки не вживає заходів щодо її збереження, зокрема у зв`язку з неможливістю створення необхідних для цього умов. Такий позов може бути пред`явлено й без попередження у разі невідкладної необхідності забезпечення умов для збереження пам`ятки.
З огляду на це правильним є твердження суду першої інстанції, що спеціальний закон (стаття 21 Закону України «Про охорону культурної спадщини») чітко встановлює спосіб захисту інтересів держави в суді уповноваженим на це органом охорони культурної спадщини у разі, якщо пам`ятці загрожує пошкодження, руйнування чи знищення внаслідок недобросовісних дій або бездіяльності власника пам`ятки, що має місце у спірних в цій справі правовідносинах, а саме - шляхом пред`явлення позову про викуп пам`ятки. Іншого правового регулювання закон не містить.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що позивач не наділений правом на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки містобудування та архітектури відновити таку пам`ятку. Прямої вказівки на це в законі не існує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2025 у справі №420/28679/23.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає помилковим твердження апелянта про те, що справа №420/28679/23 не є релевантною до справи, що розглядалася, бо у ній позивачем виступав орган державної влади - Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної військової адміністрації, оскільки Верховним Судом висловлено правову позицію проте, що, за відсутності прямої вказівки в законі, позивач не наділений правом на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки містобудування та архітектури відновити таку пам`ятку. 
Водночас, суд першої інстанції правильно зауважив, що вказані висновки стосуються лише вимоги про зобов`язання відновити частину пам`ятки архітектури. В іншій частині позовних вимог, зокрема, щодо зобов`язання укласти охоронний договір, суд зазначає, що у спорах, що виникають з подібних правовідносин, належним позивачем є орган охорони культурної спадщини міської ради або облдержадміністрації, а відповідачем - власник пам`ятки культурної спадщини, тому спір у іншій частині може розглядатися адміністративним судом.
При цьому звернення до суду є способом здійснення повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень, під час якого суд здійснює попередній судовий контроль, перевіряючи наявність законних підстав для втручання суб`єкта владних повноважень (позивача), а отже запобігаючи можливим порушенням прав, свобод або законних інтересів фізичних або юридичних осіб. Звернення суб`єкта владних повноважень до суду не є способом захисту його прав чи інтересів, оскільки адміністративне судочинство має інше завдання.
Суб`єкт владних повноважень, який звертається до суду, повинен обґрунтувати підстави звернення та зазначити їх у позовній заяві. Відсутність цих відомостей свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам закону.
У разі встановлення судом відповідних правових підстав, прямо визначених у Конституції або законах України, для звернення до суду суд може відкрити провадження в адміністративній справі за позовом суб`єкта владних повноважень і вирішувати її по суті.
Судовий розгляд у справі за позовом суб`єкта владних повноважень, який подано до суду за відсутності необхідних передумов, не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно, якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів, він не належить до юрисдикції жодного іншого суду.
Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 818/1735/17, від 07 вересня 2018 року у справі № 824/2473/15-а, від 24 вересня 2018 року у справі № 813/562/15, від 06 червня 2019 року у справі № 814/2764/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 820/6416/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 813/2243/17, від 01 лютого 2022 року у справі № 480/4055/18 та від 30 травня 2023 року у справі № 813/4992/17.
З огляду на вказане вище, враховуючи вимоги пункту першого частини першої статті 238 КАС України суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі в частині вимог про зобов`язання ОСОБА_1 відновити частину пам`ятки архітектури - балкон квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення його реставрації у встановленому законом порядку за рахунок ОСОБА_1 , бо такі не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Крім того, суд вірно врахував, що згідно з частиною першою статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 ст.238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України»), суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 33).
У постанові від 10 червня 2021 року у справі № 380/1854/20 Верховний Суд зазначив, що вжите в законі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.
Крім того, Верховний Суд в таких спорах вказував, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.
Подібну за змістом правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 та від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18.
Ураховуючи наведені висновки Верховного Суду, обставини, щодо яких виникли спірні правовідносини, суд першої інстанції правильно роз`яснив позивачу, що спір в частині вимоги про зобов`язання відновити пам`ятку архітектури у наявному суб`єктному складі не віднесений до юрисдикції жодного суду, оскільки не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, ухвалу прийнято з дотриманням норм процесуального прав, тому таку слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №380/10958/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 05.06.2026