Справа № 485/228/26
Провадження № 2/485/244/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року  м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Квєтка І.А.,
секретар судового засідання Камінський Б.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду м.Снігурівка цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на майно та право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом та за заповітом, та встановлення факту родинних відносин,
встановив:
У лютому 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області.
Позовна заява, мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,25 га, наданої для обслуговування вказаного будинку.
Вказаний будинок було надано родині позивача як переселенцям у 1953 році під викуп, а саме ОСОБА_4 (дід позивача), ОСОБА_5 (бабуся позивача), ОСОБА_3 (батько позивача). У подальшому, ОСОБА_4 викупив будинок у колгоспу Ілліча. 28 лютого 1967 року був складений та підписаний акт про передачу будинку ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у будинку проживали ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_6 (мати позивача) та позивач ОСОБА_1 .
Після смерті батька позивача ОСОБА_3 спадщину прийняли дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли зазначений вище житловий будинок та право постійного користування земельною ділянкою для його обслуговування. 
Позивач прийняв спадщину за заповітом після смерті матері та таку оформив. З метою оформлення спадкових прав на іншу частину спадщини звернувся до нотаріальної контори, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом після смерті батьків, в зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок та у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею.
Посилаючись на те, що відмова нотаріуса в оформленні спадкових прав порушує його права, позивач просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 : право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 4825781700:17:021:0012, площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, просить встановити факт родинних відносин між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як між батьком та сином. В обгрунтування зазначив, що їх з батьком прізвища в архівних документах різняться в частині написання прізвища " ОСОБА_2 " та " ОСОБА_7 ", що перешкоджає позивачу у реалізації своїх спадкових прав.

У судове засідання сторони не з`явилися.
Представник позивач ОСОБА_8 подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує /вх.№4773/26вх. від 21.05.2026/.
Представник відповідача Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області Васенюк С. справу просить розглядати без участі представника відповідача (вх.№ЕП-697/26 вх.від 02.03.2026 р).
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у м-ку Нижнів Тлумацького повіту (с.Нижнів Івано-Франківського району) народився ОСОБА_9 , хрещений ІНФОРМАЦІЯ_5 в церкві м-ка Нижнів (а/з №73), батько: ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 і Параскевії, урод. ОСОБА_12 , мати: ОСОБА_13 , донька ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , уродж. ОСОБА_16 , що підтверджується даними архівної довідки від 07 лютого 2024 року, виданої державним архівом Івано-Франківської області /а.с.17-зворот т.1/.
Згідно переселенського квитка №115177 від 13 березня 1953 року, ОСОБА_4 разом із сім"єю є переселенцем в Снігурівському районі Миколаївської області і має право користуватися пільгами встановленими урядом УРСР, склад сім"ї переселенця жінка ОСОБА_5 , 1900 року народження /а.с.17 т.1/.
У 1954 році ОСОБА_4 , як колгоспнику-переселенцю колгоспу ім.Ілліча Снігурівського району Миколаївської області, у якості пільги по переселенню Сільськогосподарським банком СРСР надано кредит на придбання житлового будинку у сумі 9720 рублів на строк 8 років зі сплатою відсотків зі зобов"язанням повернення /а.с.32 т.1/. 
Погашення кредиту здійснювалося шляхом відрахування із заробітної плати ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою радгоспу ім.Ілліча від 20 травня 1961 року /а.с.36/.
Відповідно до акту від 28 лютого 1967 року, за підписом директора радгоспу ім.Ілліча Карпушина В.М., голови Киселівської сільської ради Юдина М.С., і голови сім"ї переселенця ОСОБА_4 , переселенцю ОСОБА_4 , переданий будинок в с.Киселівка, вартістю 9720 руб. /а.с.36-зворот/.
Згідно архівної довідки від 07 лютого 2024 року, виданої державним архівом Івано-Франківської області, ІНФОРМАЦІЯ_6 у с.Смерклів Тлумацького повіту (нині Івано-Франківського району), народився ОСОБА_17 , хрещений ІНФОРМАЦІЯ_7 в цекрві с.Нижнів (а/з №78), батько: ОСОБА_9 , син ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , уродж. ОСОБА_20 ; мати: ОСОБА_21 , донька ОСОБА_22 і ОСОБА_23 , уродж. ОСОБА_24 /а.с.16-зворот том 1/.
ОСОБА_3 , якому минуло 18 років, та ОСОБА_25 , якій минуло 28 років, зареєстрували шлюб 14 листопада 1954 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу " ОСОБА_2 ". Вказане підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого повторно, серія НОМЕР_1 . /а.с.12 т.1/.
28 грудня 1993 року ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Киселівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області № 16 від 21 грудня 1993 року видано Державний акт, який зареєстрований за №578 у Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею, на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану на території с.Киселівка Киселівської сільської ради для обслуговування житлового будинку /а.с.20-21 том 1/.
На підставі вказаного Державного акта на землею від 28 грудня 1993 року, 08 жовтня 2025 року відділом №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з присвоєнням кадастрового номера 4825781700:17:021:0012, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7401038122025 /а.с.22-27 том 1/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у с.Киселівка, на підтвердження чого надано копію свідоцтва про смерть НОМЕР_2 . /а.с.12-зворот том 1/.
Після смерті ОСОБА_1 заведено спадкову справу №324/2001, згідно якої, спадщину прийняли його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_1 , яким 19 вересня 2001 року Державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Середою Н.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна кожному. На житловий будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину не видавалося /а.с.210 т.1/.
Згідно акту підтвердження фактичного проживання від 19 грудня 2025 року, ОСОБА_3 проживав в АДРЕСА_1 до дня смерті /а.с.41-зворот т.1/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Миколаїв померла ОСОБА_6 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про смерть НОМЕР_3 /а.с.13 т.1/.
За життя, 30 травня 2018 року, ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Андрусяком С.А., яким заповіла все належне їй на праві власності майно своєму сину ОСОБА_1 /а.с.73 т.1/.
Після смерті ОСОБА_6 приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. 20 квітня 2023 року заведено спадкову справу №39/2023. За даними спадкової справи до майна померлої ОСОБА_6 , спадщину прийняв син ОСОБА_1 за заповітом. Інших спадкоємців немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися /а.с.68-109 т.1/.
Як вбачається зі змісту довідки №84 від 30 квітня 2024 року, виданої Киселівським старостинським округом Первомайської селищної ради Миколаївського району, разом з ОСОБА_6 , яка проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 11 січня 1979 року, на момент її смерті проживав: син ОСОБА_1 . /а.с.15 том 1/. 
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 22 лютого 1960 року, в графі батько зазначений - ОСОБА_3 , в графі мати - ОСОБА_6 /а.с.9-11 т.1/.
Постановою приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області від 05 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок /а.с.108 т.1/.
Постановою державного нотаріуса Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області №901/02-31 від 17 жовтня 2025 року, ОСОБА_26 яка діє від імені ОСОБА_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану в постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га., яка розташована в межах АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею /а.с.27-зворот-28 том.1/.
Відповідно до ст.13 Закону УРСР "Про власність" 1991 року (залі -Закон), який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.
Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 Закону ).
У відповідності до ст.128 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.
В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження (ст.100 ЦК УРСР).
Відповідно до п.20 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затв. Міністерством юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.75 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населенному пункті, можуть бути довідки виконавчого комітету Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Українській РСР, що затверджена 31.01.1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах місць і селищ, в тому числі на підставі записів у по господарських книгах ( п. 20 Інструкції). Акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю вважалися правовстановлюючими документами, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР .
Постановою ради міністрів СССР "Про впорядкування пільг по переселенню" від 13 березня 1959 року №259 було передбачено, що переселенці відшкодовують колгоспам та радгоспам свою долю кредитів в строки та на умовах, передбачені цією постановою, після чого побудований для переселенця будинок з надвірними спорудами переходить в їх особисту власність".
Як зазначив в інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Встановлено, що у сільській місцевості є будинки, продані колгоспами членам колгоспів, проте нотаріально такі договори купівлі-продажу не посвідчувалися. Судами визнається право власності за спадкоємцями за наявності рішення зборів колгоспу про продаж будинку, документів про сплату визначеної в рішенні вартості будинку та довідок сільської ради про термін проживання спадкодавця в будинку. До участі у справі залучається правонаступник колгоспу, а в разі його відсутності - орган місцевого самоврядування. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку".
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48, затверджено форми та Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів. Даний документ затвердив нові форми по господарського обліку в сільських Радах, а саме: форма №1 - погосподарська книга; форма №2 - список осіб, що тимчасово проживають на території; форма №3 - алфавітна книга.
Інструкцією передбачалось, зокрема п.п.2, 3 Розділу I, що погосподарський облік за вказаними формами ведеться у всіх сільських Радах, а також в міських та селищних Радах у підпорядкованих їм сільських населених пунктах. Книги та списки погосподарського обліку зберігаються в сільських Радах нарівні з грошовими документами та цінними паперами.
В погосподарську книгу записуються члени господарств усіх суспільних груп (господарства працівників колективних сільськогосподарських підприємств, робітників, службовців, осіб, які зайняті індивідуальною трудовою діяльністю, селянські (фермерські) господарства та ін.), які постійно проживають на території сільської Ради, незалежно від наявності в них будівель, садиби та худоби. Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи (п.10 Інструкції).
Пунктом 18 Розділу III встановлено, що погосподарська книга складається з таких розділів: 1. "Список членів господарства", 2. "Худоба в приватній власності господарства", 3. "Жилий будинок в приватній власності господарства", 4. "Земля в приватній власності та користуванні громадян".
38 пунктом Розділу III Інструкції визначені для заповнення данні розділу "Жилий будинок (квартира) в приватній власності громадян", це данні про жилий будинок (квартиру), зокрема матеріал з якого будинок побудований, рік побудови, його площа (загальна та житлова), кількість кімнат, обладнання (опалення, водопровід, водовідведення, газифікація і т.д.), зазначається особовий рахунок та інші данні. Визначено, що жилий будинок - будівля, яка має поштовий номер, уся або не менше половини загальної площі якої призначена для постійного проживання, розташована на земельній ділянці з усіма розміщеними на цій ділянці допоміжними будівлями, спорудами, елементами благоустрою у визначених межах.
Пункт 39 Розділу III визначено, що в розділі "Земля в приватній власності та користуванні громадян" по кожному господарству записується вся земельна площа, надана господарству в установленому порядку під присадибну ділянку, службовий земельний наділ, а також надана селянським (фермерським) господарствам.
Відповідно до листа від 17 грудня 2024 року Киселівський старостинський округ Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області повідомив, що внаслідок бойових дій 2022 року на території Киселівського старостинського округу, адмінбудівля старостату зруйнована, архівні документи знищені, тому неможливо надати витяг з по господарської книги /а.с.15-зворот т.1/. 
За даними технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою, АДРЕСА_1 , рік будівництва будинку – 1953 рік /а.с.37-40 т.1/. Складовими будинку є А-1 житловий будинок, Б2 гараж, В1 сарай, Г1 сарай, Н1 літня кухня, О1 вбиральня, №1,2,3 огорожі, №4 споруда. Об"єкти самочинного будівництва відсутні /а.с.41 т.1/.
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості станом на 17 грудня 2025 року, вартість об`єкта оцінки за адресою: АДРЕСА_1 , становить 173021,59 грн /а.с.43-зворот-44 т.1/. 
Вказаний будинок радгоспом ім.Ілліча був проданий та переданий ОСОБА_4 у власність у 1967 році, що підтверджено актом. 
За даними довідки №225 від 27 квітня 2010 року, виданої управлінням економіки Снігурівської райдержадміністрації по справі № 2-445/2010 року, яку суд оглянув, радгосп ім.Ілліча реорганізовано 11 грудня 1995 року в КСП ім..Ілліча, 20 січня 2000 року в СГВК "Славутич-КМ", який є правонаступником всіх прав та обов"язків реорганізованих господарств. Державну реєстрацію юридичної особи СГВК "Славутич- КМ" скасовано Снігурівською райдержадміністрацією 13 квітня 2004 року реєстровий номер №0177 в зв"язку з визнанням її банкрутом без правонаступництва (Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 27 січня 2004 року №5/42).
Архівні витяги з протоколу зборів уповноважених пайщиків радгоспу імені Ілліча від 22 листопада 1995 року №1, з протоколу загальних зборів членів КСП імені Ілліча від 10 січня 2000 року №2 та з протоколу загальних зборів членів СГВК "Славутич-КМ" від 19 жовтня 2000 року №4, підтверджують перехід радгоспу імені Ілліча у КСП, реорганізацію КСП імені Ілліча у СГВК "Славутич-КМ" та самоліквідацію СГВК "Славутич-КМ" /а.с.40-42 т.1/.
Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Згідно з ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у ч.2 ст. 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц.
Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст.355 ЦК України).
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст.357 ЦК України).
Статтею 549 ЦК УРСР було передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (1261 ЦК України).
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На момент набуття спадкодавцями права власності на житловий будинок не було передбачено обов`язкової реєстрації такого права. 
Оцінивши надані суду вище зазначені докази, зокрема наданий на підтвердження придбання спірного будинку акт про передачу будинку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою наданою для обслуговування даного будинку, враховуючи відсутність заперечень відповідача, до повноважень якого віднесено ведення по господарського обліку сільських рад, суд вважає доведеними підстави для визнання права власності на вказане майно позивачем за неможливості оформлення спадкових прав у інший спосіб.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Відповідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Листом від 11 березня 2024 року Інгульський районний у місті Миколаєві відділ ДРАЦС роз"яснив ОСОБА_27 , що неможливо встановити родинні стосунки у зв"язку з розбіжностями у прізвищах, а саме в наданій архівній довідці, виданій Державним архівом Івано-Франківської області від 07 лютого 2024 року зазначено прізвище дитини " ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є дідом ОСОБА_1 , та в архівній довідці, виданої Державним архівом Івано-Франківської області від 07 лютого 2024 року, зазначено прізвище дитини " ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є батьком ОСОБА_1 . Натомість в актовому записі про народження заявника значиться прізвище дитини та батька як " ОСОБА_2 " /а.с.15-зворот-16 т.1/.
На підтвердження факту родинних відносин з спадкодавцями позивач надав свідоцтво про своє народження серії НОМЕР_4 , де його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , свідоцтво про одруження батьків серії НОМЕР_1 , архівні довідки від 07 лютого 2024 року із зазначенням даних про батьків, копію архівної пенсійної справи ОСОБА_30 , 1900 р.н., у якій наявні дані про зазначення прізвища баби позивача як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_7 /а.с.127-131/.
Вказані докази є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню, оскільки встановлення даного факту є необхідним для оформлення спадкових прав.
За вказаного суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 142, 263-265, 268, 315-319, 293, 294 ЦПК України, суд, 
ухвалив:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на майно та право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом та за заповітом, та встановлення факту родинних відносин - задовольнити.
Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як між батьком та сином.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 : 
-право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
-право постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер 4825781700:17:021:0012 площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Суддя         І.А.Квєтка

Дата складення повного судового рішення 25.05.2026.