Справа № 623/2133/21
Провадження № 2/638/644/26
РІШЕННЯ
Іменем України
21 травня 2026 року       м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді – Щепіхіної В. В.,
за участю секретаря судового засідання – Старини С. К.,
представника позивача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харківв порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ізюмської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними та визнання дій щодо посвідчення заповіту неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Бригадирівська сільська рада Ізюмського району Харківської області, в якому просила суд: 
1) встановити нікчемність заповіту ОСОБА_4 , складеного 07.08.2015 року на користь ОСОБА_3 , посвідченого секретарем Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 13, та застосувати до вказаного заповіту наслідки недійсності нікчемного правочину;
2) визнати неправомірними дії Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області в особі секретаря сільської ради Оберемок Світлани Іванівни щодо оформлення заповіту № 13 від 07.08.2015 року від імені ОСОБА_4 ; 
3) визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області на ім`я ОСОБА_3 в спадковій справі № 586/2015 зареєстровані в реєстрі за № 61672810 від 04.12.2017 року; номер в реєстрі 1-1603; № 61672827 від 04.12.2017 року, номер в реєстрі 1-1607; № 61672768 від 04.12.2017 року, номер в реєстрі 1-1600 на будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення, посвідчені державними актами на землю серія ХР № 028986 кадастровий № 6322881500:01:000:0281 на 5,3053 га та серія ХР № 028987 кадастровий № 6322881500:01:000:0283 на 5,2951 га, що знаходяться на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області і скасувати реєстрацію 04.12.2017 року набутого права власності за цими свідоцтвами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власносі на нерухоме майно;
4) визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення, посвідчені державними актами на землю серія ХР № 028986 кадастровий № 6322881500:01:000:0281 на 5,3053 га та серія ХР № 028987 кадастровий № 6322881500:01:000:0283 на 5,2951 га, що знаходяться на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області; 
5) стягнути зі ОСОБА_3 орендну плату, одержану на підставі договорів оренди земельних ділянок с/г призначення серія ХР № 028986 кадастровий № 6322881500:01:000:0281 на 5,3053 га та серія ХР № 028987 кадастровий № 6322881500:01:000:0283 на 5,2951 га, що знаходяться на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, які знаходяться в оренді у приватного підприємства «Агрофірма «Ніка», адреса: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07.08.2015 року її матір, ОСОБА_4 , склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_3 . Зазначений заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок Світланою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 13. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. На день смерті ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 23.10.2015 року за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області заведено спадкову справу № 586/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 25.02.2016 року із заявою про прийняття спадщини за законом до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області звернулася позивач, донька померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . Таким чином, спадкоємцями до майна померлої ОСОБА_4 є позивач ОСОБА_2 (за законом), та ОСОБА_3 (за заповітом). Відповідно до наданої Бригадирівською сільською радою Ізюмського району Харківської області копії рішення № 2 1 сесії 7 скликання «Про вибори секретаря Бригадирівської сільської ради» від 05.11.2015 року, вибрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на останню обов?язки секретаря виконавчого комітету. Таким чином, станом на 07.08.2015 року виконавчим комітетом Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області не було прийнято рішення, яке б надавало секретарю виконкому Оберемок С. І. право на вчинення нотаріальних дій. До повноважень сільського голови не було віднесено питання приняття розпорядження щодо покладання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради. Отже, остання не вправі була посвідчувати заповіт ОСОБА_4 , у зв?язку із чим оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення і він є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Крім того, на заповіті відсутній підпис заповідача ОСОБА_4 , відповідно до положень статтей 28, 1248 ЦК України, абзаців 4, 5, 6 пункту 1.4. розділу ІІІ Порядку № 3306/5. Позивач зазначає, що текст оспорюваного заповіту виконаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів шляхом друкування на комп?ютері в приміщенні сільради. Відтак, положення ст. 1248 ЦК України, абзаців 4, 5, 6 пункту 1.4. розділу ІІІ Порядку № 3306/5 вимагали засвідчення заповідачем під текстом друкованого заповіту власноруч написаної вказівки про прочитання уголос тексту заповіту заповідачем і його підписання. Натомість, секретарем сільради Оберемок C. I. не виконані вказані нормативні вимоги, результатом чого стало оформлення заповіту з підписом, що є коротким автографом, і який не супроводжувався написанням прізвища, ім?я, по батькові особи, що поставила підпис, що мало б відповідати вимогам ч. 1 ст. 28 ЦК України і загальноприйнятим нормам оформлення будь-яких заяв від імен і особи. У заповіті ОСОБА_4 особисто не зазначено, що нею зміст тексту цього заповіту прочитано вголос. Відзначення в посвідчувальному напису в заповіті № 13 секретарем Бригадирівської сільради факту прочитання заповідачкою вголос тексту цього заповіту не є належним підтвердженням прочитання вголос обсягу розпоряджень саме заповідачкою ОСОБА_4 . Текст заповіту ОСОБА_4 складався за місцем її проживання ( АДРЕСА_1 ), тобто поза межами приміщення органу місцевого самоврядування. Отже, заповіт всупереч вимогам ч. 1 ст. 1247 ЦК України не містить визначення місця складання заповіту і відсутні документи сільради реєстраційного характеру щодо вчинення нотаріальної дії секретарем сільради на виїзді поза межами органу місцевого самоврядування за місцем проживання заповідачки.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24.06.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору. Вказану позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу в десятиденний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви і надати суду квитанції про сплату судового збору за кожну позовну вимогу, викладену у позовній заяві. 
13.07.2021 року на адресу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області позивачем ОСОБА_2 надіслано заяву про продовження строку для усунення недоліків та відстрочення або розстрочення сплати судового збору, а також клопотання про зменшення розміру позовних вимог, які викладено у наступній редакції: про встановлення нікчемності заповіту, визнання дій Бригадирівської сільської ради неправомірними, визнання дій Ізюмської державної нотаріальної контори неправомірними, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13.07.2021 року задоволено заяву ОСОБА_2 про зменшення розміру позовних вимог; відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за немайнові позовні вимоги у справі до ухвалення рішення у справі, а також відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.10.2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано: від Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області: книгу реєстрації нотаріальних дій сільради за 2015 рік, журнал (книга) обліку викликів представника сільради для вчинення нотаріальних дій за 2015 рік, оригінал квитанції від 07.08.2015 року про оплату замовницею ОСОБА_4 нотаріальної дії з посвідчення заповіту № 13 секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок С. І.; від Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області: оригінал спадкової справи № 58107773 від 23.10.2015 за номером у нотаріуса 586/2015р.; від архіву Ізюмського міськрайонного суду Харківської області: матеріали цивільної справи № 623/3311/17.
01.11.2024 року на виконання ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.10.2021 року до суду від в.о. завідувача Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області О. Мірошниченко надійшла копія спадкової справи № 586/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Разом з тим, повідомлено, що оригінал вказаної спадкової справи для огляду буде надано негайно суду за вмотивованою постановою.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 20.04.2023 № 399/0/15-23 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області змінено на Дзержинський районний суд м. Харкова.
06.06.2023 року вищевказана цивільна справа надійшла до Дзержинського (Шевченківського) районного суду м. Харкова та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2023 року розподілена судді Щепіхіній В. В.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Бригадирівська сільська рада Ізюмського району Харківської області.
20.10.2021 року позивач ОСОБА_2 подала до суду до заяву, в якій просила суд збільшити позовні вимоги, а саме додати до своїх позовних вимог, які були зазначені в заяві про зменшення позовних вимог від 08.07.2021 року та прийняті судом, наступну позовну вимогу: визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення: кадастровий номер 6322881500:01:000:0281 – 5,3053 га; кадастровий номер 6322881500:01:000:0283 – 5,2951 га, що знаходяться на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Додатково просила суд відстрочити сплату судового збору за збільшення позовних вимог до ухвалення рішення у справі.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору відмовлено. Заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог залишено без руху; повідомлено позивача про необхідність усунення встановлених судом недоліків позовної заяви у строк не бульше 10 днів з дня вручення даної ухвали; роз`яснено позивачу, що у разі невиконання вимог суду у встановлений термін, заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу. Відкладено підготовче судове засідання та визнано явку позивача ОСОБА_2 та її представника – адвоката Гонтарєва Р. М. в судове засідання, яке відбудеться 18.01.2024 року о 10 год 00 хв, обов`язковою.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.12.2023 року заяву ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог повернуто позивачу.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.01.2024 року витребувано від Ізюмського районного архіву: книгу реєстрації нотаріальних дій Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області за 2015 рік; журнал (книгу) обліку викликів представника Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області для вчинення нотаріальних дій за 2015 рік; оригінал квитанції від 07.08.2015 про оплату замовницею ОСОБА_4 нотаріальної дії з посвідчення заповіту №13 секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок Світланою Іванівною.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.2024 року замінено Бригадирівську сільську раду на його правонаступника Ізюмську міську раду; залучено Ізюмську міську раду до справи в якості співвідповідача.
20.06.2024 року в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав надану 27.02.2024 року до суду заяву про зміну предмету позову, та під час її розгляду остаточно просив суд: 
1) визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 07.08.2015 року секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок Світланою Іванівною, зареєстрований в реєстрі за номером 13; 
2) визнати неправомірними дії Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області в особі секретаря сільської ради Оберемок Світлани Іванівни щодо посвідчення заповіту від 07.08.2015 року ОСОБА_4 , який зареєстровано в реєстрі за номером 13; 
3) визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області на ім`я ОСОБА_3 в спадковій справі № 586/2015р (номер у нотаріуса), номер справи у спадковому реєстрі – 58107773, а саме:
- свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2017 року на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , - зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за номером 1-1600, номер у спадковому реєстрі – 61672768,
- свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2017 року на земельну ділянку площею 5,3053 га, кадастровий № 6322881500:01:000:0281, - зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за номером 1-1603, номер у спадковому реєстрі – 61672810,
- свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2017 року на земельну ділянку площею 5,2951 га, кадастровий № 6322881500:01:000:0283, - зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за номером 1-1607, номер у спадковому реєстрі – 61672827. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.06.2024 року заяву представника позивача  ОСОБА_1 про зміну процесуального статусу Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з відповідача на третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, задоволено; змінено процесуальний статус Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з відповідача на третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Заяву представника позивача ОСОБА_1 про зміну предмету позову у зв`язку зі зміною статусу учасників справи та позовних вимог до них задоволено; подальший розгляд справи постановлено здійснювати з урахуванням заяви представника позивача про зміну предмету позову. Закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви представника позивача про зміну предмету позову.
Відповідач Ізюмська міська рада у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду була повідомлена належним чином. Про наявність поважних причин неявки в суд не повідомила, заяви про відкладення судового засідання або про розгляд справи без участі представника не надала. В матеріалах справи міститься заява старости Бригадирівського старостинського округу Ізюмської міської ради В. Жернового про розгляд справи без його присутності. 
Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач надав до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти заявлених позовних вимог заперечує.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Від Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області до суду надійшла заява, в якій просить суд розгляд справи проводити без участі представника нотаріальної контори, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду, заперечень не має.
Згідно зі ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивач по справі) є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.10.1963 року.
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10.02.2016 року № 00016298889 після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 10.06.1993 року після розірвання шлюбу 16.01.1992 року позивач залишила прізвище « ОСОБА_8 ».
Рішенням І сесії V скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 11.04.2006 року обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
Відповідно до розпорядження сільського голови Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Жернового В. М. від 22.01.2008 року № 8 на секретаря Бригадирівської сільської ради Оберемок Світлану Іванівну згідно Закону України «Про нотаріат» покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій по Бригадирівській сільській раді.
Рішенням І сесії VI скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 11.11.2010 року № 2 обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
07.08.2015 року ОСОБА_4 в с. Бригадирівка Ізюмського району Харківської області склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок Світланою Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 13, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, заповіла відповідачу ОСОБА_3 . Також, у заповіті зазначено, що заповіт ОСОБА_4 прочитано в голос та підписано власноручно.
Рішенням І сесії VII скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 05.11.2015 року № 2 обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
Судом встановлено, що на час складання заповіту ОСОБА_4 належало на праві власності наступне майно.
Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-988, спадкоємцем майна ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дружина ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Вказане свідоцтво зареєстрованого в Ізюмському районному БТІ Харківської області 14.10.2009 року за № 494, книга 8, з оцінкою 39 400 грн.
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Архітекурного бюро та бюро технічної інвентаризації Ізюмського району від 14.10.2009 року № 24129163 ОСОБА_4 , є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 189864, виданого Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 05.08.2010 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011067200059, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2008 року зареєстр. за № 1-990 є власником земельної ділянки площею 5,2951 га, розташованої на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області.
Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 028986, виданого Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 28.12.2004 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 480, ОСОБА_4 на підставі розпорядження Ізюмської райдержадміністрації № 261 від 30.05.2007 року є власником земельної ділянки площею 5,3053 га, розташованої на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла у с. Липчанівка Ізюмського району Харківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 10.02.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Донецькій області, 
На день смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло нерухоме майно та земельні ділянки.
23.10.2015 року відповідач ОСОБА_3 у встановлений законом строк звернувся до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т. І. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстровано в реєстрі за номером у спадковому реєстрі 58107773, номером у нотаріуса 586/2015р, що підтверджується копією витягу від 23.10.2015 року № 41893407 про реєстрацію в Спадковому реєстрі.
Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 23.10.2015 року № 41893361, 07.08.2015 року у Бригадирівській сільській раді Ізюмського району Харківської області посвідчено заповіт: інформація про заповідача – ОСОБА_4 , дата та місце народження – ІНФОРМАЦІЯ_4 , с. Павлівка Ізюмського району Харківської області, номер у спадковому реєстрі 58001894, номер в реєстрі нотаріальних дій 13, дата та час реєстрації – 29.09.2015 року.
25.02.2016 року позивач ОСОБА_2 у встановлений законом строк також звернулася до Ізюмської державної нотаріальної контори Ізюмського району Харківської області з заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , справжність підпису ОСОБА_2 на якій засвідчено державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Донецької області Будикою Н. М. та зареєстровано в реєтрі за № 268.
Відповідно до листа Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 29.02.2016 року ОСОБА_2 повідомлено, що її заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримана та зареєстрована по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 168 від 25.02.2016 року, спадкова справа № 586/2015р.
Листом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 25.12.2016 року ОСОБА_2 повідомлено, що її матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , було залишено заповіт, посвідчений Бригадирівською сільською радою Ізюмського району Харківської області 07.08.2015 року за реєстром № 13 на все майно на ім`я ОСОБА_3 . Якщо на день смерті спадкодавця позивач ОСОБА_2 була інвалідом І-ІІІ групи, вона має право на обов`язкову долю згідно ст. 1241 ЦК України. В разі неотримання документів, які підтверджують непрацездатність, свідоцтво про право на спадщину буде видано спадкоємцю за заповітом.
04.12.2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також, у заяві ОСОБА_3 зазначив, що чоловік спадкодавиці, ОСОБА_9 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Інших спадкоємців, непрацездатних за віком та станом здоров`я, не має.
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.12.2017 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-988, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок, шл/блок, обкл. цеглою, під літ. А-1, загальна площа якого 77,4 кв.м., в тому числі житлова - 41,4 кв.м., до якого примикають надвірні будівлі: літня кухня під літ. Б, гараж під літ. В, сараї під літ. Г,Д,Ж,З,И,М,О,П, погреба під літ. Е,Р, убиральня під літ. Л, навіс під літ. Н, огорожа № 1, № 2, колодязь № 3, належний спадкодавиці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області 25.11.2008 року за реєстром № 1-988 та зареєстрованого в Ізюмському районному БТІ Харківської області 14.10.2009 року за № 494, книга 8, з оцінкою 39 400 грн.
Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04.12.2017 року № 50132234 свідоцтво про право на спадщину зареєстровано за номером у спадковому реєстрі 61672768, номер в реєстрі нотаріальних дій 1-1600. Категорія майна: нерухоме; назва майна: житловий будинок; опис майна: пл. 77,4 кв.м., ціла, АДРЕСА_1 ; загальна вартість майна 39 400,00 грн.
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.12.2017 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-603, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: земельної ділянки, розташованої на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, пл. 5,3053 га, кадастровий номер 6322881500:01:000:0281, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і належної померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії XP № 028986, виданого Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 28.12.2004 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 480, з оцінкою 86 700,00 грн.
Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04.12.2017 року № 50132310 свідоцтво про право на спадщину зареєстровано за номером у спадковому реєстрі 61672810, номер в реєстрі нотаріальних дій 1-1603. Категорія майна: нерухоме; назва майна: земельна ділянка; опис майна: пл. 5,3053 кв.м., ціла, Харківська область, Ізюмський район, Бригадирівська сільська рада; загальна вартість майна 86 700,00 грн.
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04.12.2017 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Зелінською Т. І. та зареєстровано в реєстрі за № 1-607, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: земельної ділянки, розташованої на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, пл. 5,2951 га, кадастровий номер 6322881500:01:000:0283, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 189864, виданого Ізюмською райдержадміністрацією Харківської області 05.08.2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011067200059, з оцінкою 86 500,00 грн.
Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 04.12.2017 року № 50132332 свідоцтво про право на спадщину зареєстровано за номером у спадковому реєстрі 616728237, номер в реєстрі нотаріальних дій 1-1607. Категорія майна: нерухоме; назва майна: земельна ділянка; опис майна: пл. 5,2951 кв.м., ціла, Харківська область, Ізюмський район, Бригадирівська сільська рада; загальна вартість майна 86 500,00 грн.
19.12.2017 року ОСОБА_2 звернулася до Ізюмської державної нотаріальної контори із заявою про зупинення нотаріальних дій, щодо видачі свідоцтва на спадщину спадкоємцю за заповітом, в якій зазначила, що 19.12.2017 року вона звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом про визнання заповіту недійсним.
Відповідно до листа Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 05.01.2018 року ОСОБА_2 повідомлено, що її заява про зупинення нотаріальної дії зареєстрована по книзі вхідної кореспонденції 29.12.2017 року за вх. № 1296/02-14. Також повідомлено, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом була призупинена до вирішення справи в Ізюмському міськрайонному суді Харківської області.
Відповідно до листа Міжрайонної спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії № 1 Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» від 10.01.2019 року, за підписом голови психіатрічної МСЕК ОСОБА_10 , ОСОБА_4 вперше оглядалася ІНФОРМАЦІЯ_5 (протокол № 149). Згідно направлення на МСЕК обласної психіатричної лікарні № 1 (с. Стрілече), де вона неодноразово обстежувалася і лікувалася в 1992, 1993, 1994 рр. з діагнозом інволюційний параноїд – визнана інвалідом ІІ групи строком до 01.12.1995 року. Вдруге ОСОБА_4 оглядалася психіатричною МСЕК № 1 08.12.1995 року по направленню райпсихіатром Ізюмського району (ЦМЛ, поліклінічне відділення з діагнозом інволюційний параноїд (протокол № 148) – визнана інвалідом ІІ групи строком до 01.12.1997 року. З того часу ОСОБА_4 на психіатричну МСЕК № 1 не направлялася. У зв`язку з неодноразовим переміщенням архіву психіатричної МСЕК № 1 медекспертна справа ОСОБА_4 не зберіглася.
Позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав, стверджує, що заповіт не відповідає вимогам закону, тому є недійсним і просить суд застосувати наслідки недійсності заповіту. При цьому позивач в межах реалізації своїх процесуальних прав під час підготовчого судового засідання неодноразово змінювала розмір та предмет позовних вимог. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, суд розглядає спір в межах остаточно заявлених вимог позивача, які містяться в заяві про зміну предмету позову, до відповідачів: ОСОБА_3 , Ізюмської міської ради як правонаступника Бригадирівської сільскої ради Ізюмського району, третя особа Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області.
Так, розглядаючи спір в частині позовних вимог з приводу визнання заповіту недійсним, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). 
Добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 1217 ЦК України (тут і далі – в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частинами 1, 2 статті 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі 754/3162/21 (провадження № 61- 8164св22)) заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є правочином і безпосередньо пов`язаний з особою заповідача, повинен бути здійснений ним особисто. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати
або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту, що є одностороннім правочином, та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247-1253 ЦК України.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).
Згідно з п. 1.1. розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5 (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) (далі – Порядок № 3306/25) перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти (крім секретних).
Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій (п. 1.2. розділу І Порядку № 3306/25).
Згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Підпунктом 5 пункту «б» частини 1 статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови.
Згідно з ч. 4 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.
Згідно п. 1.4. розділу ІІІ Порядку № 3306/25 при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України (435-15) і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
Судом встановлено, що секретарем виконкому Бригадирівською сільської ради Харківської області Оберемок С. І., як посадовою особою місцевого самоврядування, посвідчено заповіт ОСОБА_4 07.08.2015 року.
Судом надана оцінка копії заповіту, як доказу, яка міститься в матеріалах справи, на відповідність вищезазначеним вимогам.
Так, зі змісту заповіту вбачається, що він записаний секретарем зі слів ОСОБА_4 в Бригадирівській сільській раді Ізюмського району Харківської області вулиця Шкільна, 1а, о 16 год 45 хв. У заповіті зазначені дата та місце народження заповідача, проставлений особистий підпис заповідача. Також, міститься запис про посвідчення 07.08.2015 року заповіту секретарем Оберемок С. І., яка зазначила у заповіті, що нею особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Зі змісту та форми заповіту також вбачається, що заповіт записано секретарем зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Також, зазначено, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем гр. ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею в присутності секретаря.
Таким чином, дослідженням копії заповіту, яка міститься в копії спадкової справи № 586/2015, що надана третьою особою на виконання ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.10.2021 року, встановлено, що він відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення, визначеним у вищевказаному порядку.
Відповідно до п. 1.10. розділу ІІІ Порядку № 3306/25 відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі».
Відповідно до абз. 1 п. 4 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491 (у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) (далі – Порядок № 491) державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат», а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів
Згідно з абз. 2 п. 5 Порядку № 491 реєстраторами Спадкового реєстру щодо заповітів, посвідчених, зокрема, посадовими особами органів місцевого самоврядування є державне підприємство, яке належить до сфери управління Мін`юсту, та його філії. 
З абзацу 1 пункту 8 Порядку № 491 вбачається, що посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію.
Відповідно до абз 1 п. 10 Порядку № 491 заяви про реєстрацію подаються (надсилаються) Реєстратору в день вчинення відповідної нотаріальної дії.
Згідно з п. 14 Порядку № 491 Реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі: у день вчинення відповідної нотаріальної дії; протягом п`яти робочих днів після зміни місця зберігання заповіту, спадкового договору; протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, що зазначені в статті 1252 Цивільного кодексу України і частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат»); в день отримання заяви про реєстрацію, у тому числі архівних заповітів. 
Судом встановлено, що заповіт ОСОБА_4 був зареєстрований в Спадковому реєстрі 29.09.2015 року за номером у спадковому реєстрі 58001894, номером в реєстрі нотаріальних дій 13.
Посилання представника позивача на те, що заповіт був зареєстрований після спливу п`ятиденного терміну, суд не бере до уваги, оскільки з аналізу вищезазначених норм вбачається, що заява про реєстрацію заповіту може надсилатися реєстратору в день вчинення нотаріальної дії, тобто посвідчення заповіту уповноваженою особою місцевого самоврядування та його реєстрація державним підприємством можуть бути здійснені не одночасно, а в день отримання заяви про реєстрацію. Термін 5 робочих днів встановлено у разі зміни місця зберігання заповіту. Таких обставин судом не встановлено.
Щодо доводів позивача про порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту як підстави для визнання останнього недійсним суд зазначає наступне.
Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).
Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)).
Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.06.2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».
Аналогічні висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).
Доводи позивача про те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, передбаченими абз. 4, 5, 6 п. 1.4. розділу ІІІ Порядку № 3306/5, зокрема, відсутність власноручного запису заповідача, що заповіт прочитаний ним саме у голос, суд відхиляє з огляду на наступне.
Судом встановлено, що заповіт ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 від 07.08.2015 року записаний секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок С. І. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів – з використанням комп`ютерного набору та роздруківки.
У тексті заповіту зазначено: «Заповіт записаний мною, секретарем, зі слів ОСОБА_4 в Бригадирівській сільській раді Ізюмського району Харківської області вулиця Шкільна, 1а о 16 год 45 хв. Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею в моїй присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено».
Також, у заповіті зазначено: «Мною, ОСОБА_4 , цей заповіт прочитано уголос». Вказаний текст написано машинописним текстом, та в графі «Підпис» проставлено власноручний підпис ОСОБА_4 .
Дійсно, приписами Порядку № 3306/5, які судом зазначалися вище, визначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.
Разом з цим, відсутність рукописного запису заповідача щодо прочитання ним саме уголос та складання заповіту з його слів, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину нікчемним (недійсним), оскільки вказана інформація увійшла до складу посвідчувального напису і була зазначена секретарем.
Подібний висновок, викладений і в постанові КЦС ВС від 09.07.2020 у справі № 520/11797/16-ц.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що на заповіті відсутній підпис заповідача, оскільки встановлено, що заповідач ОСОБА_4 у заповіті особистим підписом засвідчила, що заповіт прочитаний нею уголос особисто, відповідає її внутрішній волі, підписаний власноручно.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин.
Доказів про те, що спірний заповіт був підписаний не заповідачем суду не надано. Клопотання про призначення судової посмертної почеркознавчої експертизи позивачем у справі не заявлено. Не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів і про те, що спірний заповіт не відповідав волевиявленню заповідача. 
Таким чином, матеріали справи свідчать про відсутність доказів не підписання ОСОБА_4 оспорюваного заповіту.
У зв`язку з чим доводи позивача про те, що на заповіті відсутній підпис заповідача, спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом оспорюваного заповіту, згідно з яким заповіт підписаний особисто ОСОБА_4 , що не спростовано належними та допустимими доказами.
Позивач не надала доказів на підтвердження наявності підстав недійсності оспорюваного заповіту, зокрема обставин його не підписання заповідачем, у зв`язку з чим підстави для визнання недійсним заповіту з цих підстав відсутні.
Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що короткий підпис (автограф) особи без визначення імені підписанта не дає змоги дійти стверджувального висновку про дійсність намірів заповідача і наявність в неї вільного волевиявлення на складання заповіту, оскільки не може вважатися нікчемним заповіт через відсутність в графі «Підпис» власноручно зазначення заповідачем свого прізвища, імені, по-батькові, оскільки положеннями ЦК України, Порядку № 3306/5 не передбачено таких вимог.
Також, як на підставу для визнання цього заповіту недійсним, позивач посилається на те, що він посвідчений неуповноваженою особою, оскільки станом на 07.08.2015 року виконавчим комітетом Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області не було прийнято рішення, яке б надавало секретарю виконкому Оберемок С. І. право на вчинення нотаріальних дій. До повноважень сільського голови не було віднесено питання приняття розпорядження щодо покладання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради. В обгрунтуваннях своїх доводів позивач надав докази, які вивчені судом.
Так, в матеріалах справи міститься рішенням І сесії V скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 11.04.2006 року обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
Відповідно до розпорядження сільського голови Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Жернового В. М. від 22.01.2008 року № 8 на секретаря Бригадирівської сільської ради Оберемок Світлану Іванівну згідно Закону України «Про нотаріат» покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій по Бригадирівській сільській раді.
Крім цього, рішенням І сесії VI скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 11.11.2010 року № 2 обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
Також, рішенням І сесії VII скликання Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 05.11.2015 року № 2 обрано секретарем Бригадирівської сільської ради депутата ОСОБА_5 та покладено на неї обов`язки секретаря виконавчого комітету.
Відповідно до листа Бригадирівського старостинського округу Ізюмської міської ради від 08.01.2024 року, за підписом старости ОСОБА_11 , станом на 07.08.2015 року нотаріальні дії (посвідчення заповітів) проводила ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про нотаріат». 
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 25 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19) у справі за аналогічних обставин вважав, що секретар сільської ради мав повноваження на вчинення нотаріальних дій навіть за умови відсутності рішення виконавчого комітету відповідної ради про покладення на нього вчинення цих дій. 
У постанові від 17 листопада 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21) дійшов висновку, що секретар сільської ради мав право вчиняти нотаріальні дії, так як її обрано на посаду із здійсненням повноважень секретаря виконавчого комітету ради на підставі рішення сільської ради й таке право закріплено положеннями її посадової інструкції. Тобто у цій справі заповіт посвідчено належною посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка мала на те повноваження відповідно до статті 1251 ЦК України, статті 37 Закону України «Про нотаріат», статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 491/1528/15-ц (провадження № 61-23620св18), колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21) зазначено про наявність у посадових осіб повноважень посвідчувати заповіт та, відповідно, про чинність заповітів, незважаючи на те, що виконавчі комітети рад не приймали рішень про покладення на таких посадових осіб цих органів функцій щодо вчинення нотаріальних дій. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) вказано, що: «законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».
У вказаній постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правових висновків колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21).
За таких обставин, суд відхиляє доводи позивача про те, що оскаржуваний заповіт посвідчений неуповноваженою особою.
Щодо доводів позивача, що текст складеного секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок С. І. за допомогою технічних засобів заповіту ОСОБА_4 складався за місцем її проживання вдома (буд. АДРЕСА_1 ), у зв`язку з чим заповіт всупереч вимогам ч. 1 ст. 1247 ЦК України не містить визначення місця складання заповіту, суд зазначає наступне.
В обгрунтування вказаних доводів позивач посилається на відзив відповідача ОСОБА_3 , поданий у справі № 263/3311/17; пояснення секретаря сільради Оберемок С. І., які, за твердженням позивача, містяться на відеозаписі; пояснення ОСОБА_3 , надані під час допиту у межах кримінального провадження № 12018050770002148, зміст яких відображений у постанові про закриття кримінального провадження від 18.10.2019 року.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Згідно зі ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Оцінюючи наведені позивачем доводи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування зазначених доказів у межах даної справи. 
Так, суд не бере до уваги відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву, поданий у справі № 623/3311/17, оскільки він є заявою по суті, поданою учасником іншої справи в заперечення проти іншого позову, який зараз судом не розглядається.
Крім того, суд не бере до уваги пояснення ОСОБА_3 , надані під час допиту у кримінальному провадженні № 12018050770002148, на які містяться посилання у постанові про закриття кримінального провадження від 18.10.2019 року, а також пояснення секретаря сільради Оберемок С. І., які, за твердженням позивача містяться на відеозаписі (який до даної цивільної справи № 623/2133/21 не долучений, в матеріалах справи № 623/3311/17 відсутній), оскільки відповідно до принципу безпосередності суд досліджує та оцінює пояснення учасників справи та інших осіб, надані безпосередньо під час судового розгляду.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом для перевірки тверджень позивача витребовувалися відомості, що стосуються обставин місця складання та посвідчення заповіту. 
Судом за клопотанням позивача витребувано від Ізюмського районного архівуматеріали щодо оформлення нотаріальних дій.
Як вбачається з відповіді начальника архівного відділу Ізюмської районної військової адміністрації С. Глухачової від 29.02.2024 року № 01-43/23 справи з кадрових питань (особового складу) та справи з нотаріальних дій Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області на зберігання до Архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області не надавалися.
Позивачем також не долучено жодних належних та допустимих доказів та підтвердження своїх доводів про те, що заповіт складався за місцем проживання заповідача, тому, з урахуванням вищенаведеного, такі доводи суд відхиляє. 
Також, суд зазначає, що ті факти, що ОСОБА_4 неодноразово обстежувалася і лікувалася в 1992, 1993, 1994 рр. з діагнозом інволюційний параноїд, визнана інвалідом ІІ групи строком до 01.12.1995 року та в подальшому визнана інвалідом ІІ групи строком до 01.12.1997 року суд не бере до уваги, оскільки вони не свідчать про наявність у неї на момент посвідчення заповіту 07.08.2015 року психічного розладу, який би позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів зворотного позивачем не надано.
Суд враховує, що після вказаного вище періоду ОСОБА_4 на психіатричну МСЕК № 1 не направлялася, а у посвідченому секретарем виконавчого комітету Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області Оберемок С. І. заповіті міститься відмітка про перевірку дієздатного заповідача.
Доводи позивача про наявнісь у ОСОБА_4 психічного захворювання самі по собі не є достатніми для висновку про відсутність вільного волевиявлення заповідача під час складання та посвідчення заповіту.
Даних про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало її власній волі матеріали справи не містять.
Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд під час вирішення справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (Постанова Верховного Суду у справі № 910/8763/17 від 31 січня 2018 року).
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 , спрямоване на передачу належного їй майна саме ОСОБА_3 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 07.08.2015 року, було вільним та відповідало її волі, порушень при оформленні, посвідченні та реєстрації заповіту не встановлено, заповіт посвідчений уповноваженою особою. Належних, допустимих та достатніх доказів на спростування зазначених обставин позивачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, суду не надано.
Таким чином, суд дійшов висновку, що оспорюваний заповіт за формою, порядком посвідчення та змістом відповідає вимогам закону, а підстав для визнання його недійсним судом не встановлено.
Жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, в процесі судового розгляду судом не встановлено. Заповіт посвідчений уповноваженою особою, складений особою, яка мала на це право, відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. 
З огляду на викладене, враховуючи відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, позовні вимоги щодо визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними та визнання дій щодо посвідчення заповіту неправомірними, також задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81, 83, 89, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ізюмської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними та визнання дій щодо посвідчення заповіту неправомірними – відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. В. Щепіхіна