УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/5547/26   Головуючий у 1-й інст. Довгалюк Л. В. 
Номер провадження №33/4805/1076/26
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Турак  О. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Житомир

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду Турак О.В., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , - адвоката Пальохи Василя Григоровича на постанову судді Богунського районного суду міста Житомира від 25 травня 2026 року,
ВСТАНОВИЛА :
Постановою судді Богунського районного суду міста Житомира від 25 травня 2026 року  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665 грн. 60 коп.
Згідно з постановою судді, 26 березня 2026 року о 00 год. 38 хв. у м. Житомирі по вул. Чуднівська, 129Б, ОСОБА_1 керував автомобілем Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд водія на стан сп`яніння проведено на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічного присторою Drager Alkotest 6810 (результат - 0, 81 проміле), та у медичному закладі КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради, згідно з висновком якого ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 2.9.а ПДР, за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП.
Не погоджуючись із такою постановою судді, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , – адвокат Пальоха В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, на підставі пункту 4 частини 1 статті 247 КУпАП, за обставин вчинення дії особою в стані крайньої необхідності. 
Апеляційну скаргу мотивував тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді водія – санітара медичної частини полігону міста Житомира, 25 березня 2026 року ввечері випив енергетичний напій з вмістом алкоголю 8%. Однак, близько 23 години того дня був змушений у супроводі фельдшера медичного пункту ОСОБА_2 негайно виїхати з полігону в шпиталь міста Житомира для евакуації тяжко хворого військовослужбовця. Останній під час зупинки транспортного засобу на світлофорі в місті Житомирі втік в невідомому напрямку. 
Звертав увагу, що ОСОБА_1 не заперечує вживання алкогольних напоїв 25 березня 2026 року, однак наголошує, що керував транспортним засобом того дня виключно в зв`язку з необхідністю доставити до шпиталю важкохворого військовослужбовця із діагнозом «пневмонія, висока температура 40,1, тяжке дихання». При цьому, іншої можливості доставки хворого на той час не було. 
Зазначав, що вказане підтверджується письмовими поясненнями свідка – фельдшера ОСОБА_2 , які не були враховані судом першої інстанції. 
Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , та його захисник Пальоха В.Г. до суду не прибули, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. 
При цьому, призначаючи справу до розгляду, апеляційний суд врахував клопотання захисника Пальохи В.Г. від 05 червня 2026 року щодо призначення дати судового засідання.
Однак захисник в судове засідання не з`явився. 19 червня 2026 року останній подав клопотання про призначення дати розгляду апеляційної скарги з урахуванням можливості з`явитися до суду особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, вказуючи, що ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, та перебуває в зоні бойових дій, може бути відряджений у період з 06 по 17 липня 2026 року до однієї із сусідніх з Житомирською областей. 
Вказане клопотання захисника не підлягає задоволенню. Так, сам ОСОБА_1 клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, про бажання особистої участі в судовому засіданні суд не повідомляв, доказів його можливого відрядження у липні, а отже, і можливості явки до суду, не надав. Разом з тим, останній користується правовою допомогою захисника, який і подав апеляційну скаргу. 
Водночас про причини своєї неявки до суду захисник Пальоха В.Г. не повідомив. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).
Відповідно до статті 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність перешкод для апеляційного перегляду справи.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, приходжу до такого висновку.
Відповідно до приписів частини сьомої статті 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як зазначено у статті 251 КУпАП.
Відповідно до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з вимогами статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Висновок судді місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, за обставин, установлених у постанові судді місцевого суду, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №603300 від 26 березня 2026 року видно, що ОСОБА_1 26 березня 2026 року о 00 год. 38 хв. у м. Житомирі по вул. Чуднівська, 129Б, керував автомобілем Mersedes-Benz Sprinter, державний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд водія на стан сп`яніння проведено на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічного присторою Drager Alkotest 6810 (результат - 0, 81 проміле), та у медичному закладі КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради, згідно з висновком якого ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 2.9.а ПДР (а.с.1, 2). 
Відповідно до пунктів 2.5, 2.9 а Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
За правилами статті 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
Частиною першою статті 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об`єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Вважаю, що винуватість ОСОБА_1 у порушенні вимог пункту 2.9 а Правил дорожнього руху підтверджується наявними у справі доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №624359 від 26 березня 2026 року; роздруківкою тесту №1371 приладу Alсotest 6810 від 26 березня 2026 року, згідно з якою результат тесту – 0,81% проміле; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, за змістом якого виявлено наступні ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає дійсності, порушення мови; висновком №106 від 26 березня 2026 року КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради, яким підтверджується факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння; рапортом поліцейського; відеозаписом з автомобільного відеореєстратора та нагрудних камер поліцейських за №475589 та 475533 (а.с.1-6, 9).
Як встановлено під час апеляційного розгляду, суддя місцевого суду дав належну оцінку всім доказам у справі, проаналізував їх у сукупності та взаємозв`язку і дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
При цьому, фактично сторона захисту не заперечує факт керування ОСОБА_1 26 березня 2026 року в стані алкогольного сп`яніння, а посилається на те, що останній діяв у стані крайньої необхідності.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.
Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Статтею 18 КУпАП передбачено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинене у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».
Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
За наявності усіх трьох наведених вище обставин особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 КУпАП, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.
Із долученого до матеріалів справи відеозапису видно, що на момент зупинки ОСОБА_1 працівниками поліції, як і довготривалого спілкування з ними, останній жодного разу не наголошував про екстрену необхідність невідкладно доставити до лікарні тяжко хворого військовослужбовця, як і того, що лише він – ОСОБА_1 міг це зробити. 
Крім того, стороною захисту не надано переконливих доказів на підтвердження перебування відповідної особи у небезпеці, яка могла бути усунута лише шляхом госпіталізації до медичного закладу, котру мав доставити до шпиталю ОСОБА_1 .
Докази, на які посилається сторона захисту, а саме, направлення ОСОБА_3 на огляд спеціаліста (терапевт) від 25 березня 2026 року (а.с.63), пояснення ОСОБА_2 (а.с.61-63), апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки направлення військового до шпиталю не містить жодної конкретизації щодо необхідності його госпіталізації саме вночі 25 березня 2026 року. В свою ж чергу, із долученого до матеріалів справи відеозапису видно, що ОСОБА_2 , котрий перебував на місці події під час огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, жодним чином не повідомляв поліцейських про екстрену необхідність невідкладно доставити до лікарні тяжко хворого військовослужбовця. 
Таким чином, стороною захисту не надано жодних достовірних відомостей на підтвердження того, що за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 виконував конкретне завдання, пов`язане із екстреною необхідністю невідкладно доставити до лікарні тяжко хворого військовослужбовця, як і того, що керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння було обумовлено необхідністю усунення небезпеки, що загрожувала конкретній особі.
Таким чином, наявність стану крайньої необхідності за даних обставин є не доведена, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ними, спрямовані виключно на уникнення встановленої законом відповідальності.
У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 26 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії за частиною 1 статті 130 КУпАП кваліфіковані правильно, тому твердження захисника про відсутність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги є формальними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, який повно, всебічно і об`єктивно дослідив матеріали справи та дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції частини 1 статті 130 КУпАП, що є безальтернативним, повністю відповідає вимогам статей 23, 33 КУпАП.
Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
За таких обставин, підстави для скасування постанови судді місцевого суду стосовно ОСОБА_1 відсутні.
Керуючись статтею 294 КУпАП, суддя 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , - адвоката Пальохи Василя Григоровича, залишити без задоволення. 
Постанову судді Богунського районного суду міста Житомира від 25 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя