Справа № 347/2247/25
Провадження № 1-кп/347/177/26
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2026 р. м.Косів
Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретаря с/з ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстраційним № 12025090000000486 від 06.08.2025 року щодо:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Город, Косівського району, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, депутатом не обирався, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого, 
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.155, ч.5 ст. 407 КК України,
в с т а н о в и в :
Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 вчинив дії сексуального характеру, пов?язані із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій. Крім того, ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем не з?явився вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
Кримінальні правопорушення вчинені за таких обставин.
Так, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про загальну мобілізацію» 24.04.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 призваний на військову службу по мобілізації та у подальшому направлений для її проходження до військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №195 від 02.07.2025 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду кулеметник 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу З штурмової роти НОМЕР_2 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Згідно п. п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Про введення в дію воєнного стану солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України №64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації, доведено до населення країни та призивався він на військову службу саме по мобілізації.
Однак, солдат ОСОБА_6 , будучи обізнаним із вищезазначеними вимогами законодавства, у тому числі в умовах воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 19.07.2025 не з`явився після лікування до місця тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин, перебував поза її розташуванням до 06.08.2025, цим самим проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язуючи його із проходженням військової служби, вчиняючи при цьому кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості неповнолітньої особи.
Крім того, починаючи січня 2025 року до 24.04.2025 (часу призову на військову службу по мобілізації) та з 19.07.2025 по 06.08.2025 (в період незаконного перебування поза місцем проходження військової служби) ОСОБА_6 вчиняв дії сексуального характеру з особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку.
Зокрема, з січня по квітень 2025 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, однак не пізніше 24.04.2025, ОСОБА_6 , будучи повнолітньою особою, перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням, маючи на меті задоволення власної статевої пристрасті, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, неодноразово вчиняв дії сексуального характеру - вступав зі своєю знайомою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за її добровільною згодою, у статеві зносини, тобто умисно вчиняв дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням із використанням геніталій в тіло неповнолітньої, достовірно знаючи про те, що вона не досягла шістнадцятирічного віку.
Продовжуючи злочинні дії ОСОБА_6 , у період часу з 19.07.2025 до 06.08.2025, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в салоні автомобіля марки ВАЗ-21099 коричневого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , діючи умисно та повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням, маючи на меті задоволення власної статевої пристрасті, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, неодноразово вчиняв дії сексуального характеру - вступав зі своєю вищевказаною неповнолітньою знайомою ОСОБА_8 , за її добровільною згодою, у статеві зносини, тобто умисно вчиняв дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням із використанням геніталій в тіло неповнолітньої, достовірно знаючи про те, що вона не досягла шістнадцятирічного віку.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому правопорушенні передбаченому ч.5 ст. 407 КК України визнав повністю, та пояснив, що дійсно був військовослужбовцем у військовій частині НОМЕР_1 на посаді кулеметника. Під час військової служби він отримав поранення, та лікувався в медичному госпіталі міста Харкова, однак після лікування не прибув у військову частину, а приїхав додому. Жодного дозволу від командування про можливість покинути військову службу він не отримував. І самовільно залишивши військову частину, перебував за місцем проживання в Косівському районі.
Щодо кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 155 КК України то ОСОБА_6 вину визнав частково. Зокрема зазначив що дійсно мав близькі статеві відносини з потерпілою ОСОБА_8 . Однак ОСОБА_6 зазначив що не знав що потерпіла не досягла шістнадцятирічного віку. Водночас ОСОБА_6 зазначив, що потерпілу знав давно, оскільки вони проживають в одному селі. З потерпілою познайомився під час відпочинку на дні народженні у спільної подруги у 2025 році, та давно знав матір потерпілої. ОСОБА_6 зазначив, що близькі відносини у нього з потерпілою були за взаємною згодою, і відбувалися переважно в автомобілі обвинуваченого. ОСОБА_6 , щиро розкаявся, просив його суворо не карати, запевнив суд, що більше такого не вчинятиме. Цивільний позов потерпілої не визнав, оскільки суму цивільного позову вважає завищеною.
Неповнолітня потерпіла ОСОБА_8 , в присутності законного представника ОСОБА_9 та психолога ОСОБА_10 надала суду показання, що з ОСОБА_6 знайома близько трьох років, оскільки проживав по сусідству. Безпосередньо познайомилась з ОСОБА_6 на дні народженні в сусідки ОСОБА_11 , та знала що обвинуваченому 48 років. В інтимні відносини вступала з ним не вперше. Знала, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, та служить. Зустрічі з інтимними відносинами відбувались переважно в автомобілі обвинуваченого, або в нього вдома, коли дружина обвинуваченого була на роботі. Ініціатором зустрічей, та телефонних дзвінків був ОСОБА_6 , та інколи вона. Зустрічі тривали 2-3 години. Потерпілій також відомо було про близькі відносини свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 . Також потерпіла зазначила, що обвинувачений ОСОБА_6 погрожував їй, і якщо вона відмовить йому у зустрічах, то він прийде до неї додому.
Неповнолітній свідок ОСОБА_13 , в присутності законного представника (матері) та психолога ОСОБА_10 надав суду показання, що познайомився з обвинуваченим через дядька, два роки тому. Знає, що обвинувачений і потерпіла були знайомі, та в них були близькі відносини. Точного часу не пам`ятає, однак одного разу після ремонту мотоцикла, пам`ятає, що був в компанії обвинуваченого та потерпілої. Скільки років потерпілій, свідок не знав, однак здогадувався, що десь близько 15-16 років. Особисто близьких відносин ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 не бачив. Жодної агресії зі сторони обвинуваченого, до потерпілої він не бачив.
Свідок ОСОБА_14 , яка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_8 в суді надала показання, що одного вечора її дочка зникла. Коли почали шукати, то не змогла знайти. Близько двох/трьох раз дочка зникала в ночі. Коли одного разу дочка прийшла під ранок, то її почали розпитувати де вона була. І дочка сказала, що проводила час з ОСОБА_6 . Свідок ствердила, що ОСОБА_6 знав що в неї декілька дітей, і дочка ОСОБА_15 є неповнолітньою. В телефоні дочки, вона бачила номер телефону під ніком «військовослужбовець», однак дочка не надала пряму відповідь кому належить цей номер. Свідок зазначила, що був випадок коли вона, її дочка, та обвинувачений ОСОБА_6 перебували в одній компанії, та святкували день народження сусідки ОСОБА_16 .
Свідок ОСОБА_12 надала в суді показання, що обвинувачений є її колишнім коханцем, і одного разу ОСОБА_6 , вона (свідок), неповнолітня потерпіла, та її мати ОСОБА_14 святкували день народження свідка. Під час святкування вона помітила знаки уваги ОСОБА_6 до неповнолітньої потерпілої, і оскільки свідок приревнувала обвинуваченого, та сказала ОСОБА_6 , що ОСОБА_15 є неповнолітньою. Також, їй відомо, що одного разу, мати ОСОБА_14 звернулася до неї, та сказала, що пропала її дочка ОСОБА_15 . Свідок зв`язувалася з ОСОБА_6 оскільки намагалася дізнатися чи ОСОБА_15 не з ним, однак абонент був поза зоною.
Так, під час судового розгляду судом перевірялася як обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, так і версія сторони захисту, задля чого досліджувались не тільки показання обвинуваченого, надані ним безпосередньо у судовому засіданні, а й докази, що були подані суду стороною обвинувачення: показання свідків, документи, речові докази та висновки експертів.
Крім показань обвинуваченого, потерпілої та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_6 також підтверджується дослідженими судом письмовими доказами в їх сукупності, зокрема:
- згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025090000000486від 06.08.2025 року, встановлено, що 06.08.2025 року за попередньою правовою кваліфікацією передбаченою ч.1 ст.155 КК України до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_17 1963 р.н., жителькою с. Вербовець Косівського району Івано-Франківської області про те, що з її неповнолітньою внучкою ОСОБА_8 , 2010 р.н. вступив у статеві відносини пов?язані із вагінальним проникненням ОСОБА_6 , 1976 р.н. житель с. Вербовець (а.с.105 том 2), а також 07.08.2025 року було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією передбаченою ч.5 ст.407 КК України за матеріалами правоохоронних органів про те, що ОСОБА_18 , будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану, 19.07.2025 року з метою ухилення від військової служби, без поважних причин не з?явився вчасно на службу із лікувального закладу до тимчасового місця дислокації підрозділу поблизу м. Покровськ, Донецької області (а.с.106-107 том 2);
- згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42025052210002886 від 07.08.2025 року, встановлено, що 07.08.2025 року за попередньою правовою кваліфікацією передбаченою ч.4 ст.408 КК України до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення солдатом ОСОБА_18 , який будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану, 19.07.2025 року з метою ухилення від військової служби, без поважних причин не з?явився вчасно на службу із лікувального закладу до тимчасового місця дислокації підрозділу поблизу АДРЕСА_2 (а.с.119 том 2);
- з копії повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за №14739/1 від 06.08.2025 року – встановлено, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 скерованого керівнику Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони повідомлено про неприбуття 19.07.2025 року до місця тимчасового розташування в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 солдата ОСОБА_6 (а.с.126 том 2);
- згідно копії Витягу з Наказу №2677 від 19.07.2025 року командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування» встановлено, що з метою встановлення обставин і причин відсутності по місцю проходження служби солдата ОСОБА_6 , у військовій частині було розпочато службове розслідування (а.с.127-128 том 2);
- відповідно до копії Витягу з Наказу №195 від 02.07.2025 року командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині)підтверджено, що ОСОБА_6 з 02.07.2025 року приступив до виконання службових обов?язків за посадою: кулеметник 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штормової роти 2 штурмового батальйону в/ч НОМЕР_1 (а.с.129 том 2);
- відповідно до постанови про об?єднання матеріалів досудових розслідувань прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури від 07.08.2025 року – було об?єднано в одне провадження під №12025090000000486 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №12025090000000486 від 06.08.2025 року та №42025052210002886 від 07.08.2025 року (а.с.130-131 том 2), з визначенням групи прокурорів та створенням слідчої групи (а.с.132-133, 134-136 том 2);
- згідно постанови старшого слідчого слідчого відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області від 08.08.2025 року – було змінено кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.4 ст.408 КК України на ч.5 ст.407 КК України (а.с.137-138 том 2);
- з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06.08.2025 року – встановлено, що ОСОБА_17 , 1963 р.н. подала інспектору ювенальної поліції усну заяву про те, що з її неповнолітньою внучкою ОСОБА_8 , 2010 р.н. 05.08.2025 року вступив у статеві зносини пов?язані із вагінальним проникненням ОСОБА_6 , 1976 р.н. житель с. Вербовець (а.с.139 том 2);
- згідно заяви від 06.08.2025 року ОСОБА_6 надав дозвіл слідчому Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області на огляд свого автомобіля марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_3 (а.с.141 том 2);
- згідно фактичних даних зазначених у протоколі огляду місця події від 06.08.2025 року з ілюстрованою фототаблицею та електронним носієм з відеозаписом огляду місця події, встановлено, що при огляді автомобіля марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_3 , розташованого на земельній ділянці прилеглій до території господарства ОСОБА_6 , в салоні автомобіля на задньому сидінні виявлено біологічний об?єкт (волосину), а також здійснено змиви із внутрішніх ручок відкривання правої та лівої задніх дверей, правої ручки передніх пасажирських дверей, та ручки перемикання передач, які було упаковано та вилучено. Вилучено було також і вищевказаний автомобіль (а.с.142-148 том 2). Вказані речі постановою слідчого визнані речовими доказами (а.с.149 том 2);
- згідно фактичних даних зазначених у протоколі огляду місця події від 06.08.2025 року з ілюстрованою фототаблицею, встановлено, що в службовому кабінеті Косівського РВП, потерпіла ОСОБА_8 в присутності її законного представника ОСОБА_17 надала одяг, в який була одягнена в ніч на 06.08.2025 року, а саме: матерчате плаття темно-синього кольору із квітковим візерунком, бюстгальтер чорного кольору та спідню білизну світло-коричневого кольору, який було вилучено та відповідно упаковано (а.с.154-158 том 2). Вказані речі постановою слідчого визнані речовими доказами (а.с.162 том 2) з накладенням на них арешту (а.с.163-164 том 2);
- згідно висновку психолога за результатами проведення опитування ОСОБА_8 2010 р.н. встановлено, що остання 05.08.2025 року приблизно о 22.30 год. пішла з дому і повернулась 06.08.2025 року о 05.00 год. Потерпіла повідомила, що 05.08.2025 року вона пішла на зустріч із ОСОБА_19 , з яким була знайома близько 3 років. Зустріч відбувалась в автомобілі Василя, де на задньому сидіння вона вступила з ним у інтимні відносини не вперше. Перший статевий акт відбувся між ними на початку травня 2025 року, і відтоді вона неодноразово систематично вступала з власної волі з ним у інтимні відносини. Про інтимні відносини не шкодує і надалі б з ним продовжувала зустрічатись, якби бабуся не звернулась у правоохоронні органи. Поняття згоди трактує спрощено: «сама роздягалась», «за згодою» (а.с.167-172 том 2);
- згідно заяви ОСОБА_8 за участю її законного представника ОСОБА_17 від 06.08.2026 року та постанови слідчого від 06.08.2025 року – ОСОБА_8 залучена до кримінального провадження як потерпіла (а.с.173, 174 том 2);
- згідно копії паспорта громадянина України у формі ID-картки встановлено, що потерпіла ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто станом на дату внесення відомостей до ЄРДР від 06.08.2025 року, була неповнолітня (а.с.175 том 2);
- згідно заяви від 06.08.2025 року та постанови слідчого від 06.08.2025 року – ОСОБА_20 , 1963 р.н. залучена до участі у кримінальному провадженні як законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 (а.с.176, 177 том 2);
- згідно постанови слідчого від 27.08.2025 року та копії доручення для надання безоплатної вторинної допомоги, до участі у кримінальному провадженні залучено представника неповнолітньої потерпілої адвоката ОСОБА_21 (а.с.183-185 том 2);
- згідно Стенограми допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 в суді в порядку ст.225 КПК України від 15.08.2025 року, встановлено дату, час, та обставини вчинення ОСОБА_6 дій сексуального характеру, пов?язаних із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку (а.с.209-216 том 2);
- згідно фактичних даних зазначених у аналізі телефонних з?єднань абонентських номерів потерпілої та обвинуваченого, встановлено кількість їх телефонних з?єднань за період з 01.01.2025 року по 05.08.2025 року (а.с.252- 255 том 2);
- згідно протоколу відбирання біологічних зразків від 15.08.2025 року, у потерпілої ОСОБА_8 було відібрано зразок крові та слини (а.с.2 том 3);
- згідно протоколу відбирання біологічних зразків від 02.09.2025 року та від 04.09.2025 року, у обвинуваченого ОСОБА_6 було відібрано зразок букального епітелію, крові та слини (а.с.4, 5 том 3);
- згідно висновку експерта №647 від 15.08.2025 року, встановлено групу крові потерпілої ОСОБА_8 (а.с.8 том 3);
- згідно висновку експерта №679 від 04.09.2025 року, встановлено групу крові обвинуваченого ОСОБА_6 (а.с.11 том 3);
- згідно висновку експерта №100 від 06.08-27.08.2025 року – у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не виявлено (а.с.16 том 3);
- згідно висновку експерта №331 від 06.08-05.09.2025 року, у ОСОБА_8 на момент огляду в Івано-Франківському ОБСМЕ від 06.08.2025 року будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, на момент проведення судово-медичної експертизи не досягла статевої зрілості(а.с.23-24 том 3);
- згідно висновку експерта №84 від 18.09.2025 року, №83 від 24.09.2025 року – при судово-цитологічному дослідженні слідів на змивах із задніх пасажирських дверей автомобіля та з коробки (ручки перемикання) передач автомобіля кров та слинні елементи людини не виявлені (а.с.45-46, 50-51 том 3);
- згідно висновку експерта №85 від 18.09.2025 року, при судово-цитологічному дослідженні слідів на змивах із пасажирських передніх дверей автомобіля,знайдено поодинокі епітеліальні клітини, статеву, групову належність та регіональне походження яких встановити не вдалося (а.с.55-56 том 3);
- згідно висновку судово-психіатричного експерта №314/2025 від 04.09.2025 року, ОСОБА_6 будь-якими психічними розладами не страждає і не страждав на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій. На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину ОСОБА_6 перебував у стані і перебуває на даний час, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує(а.с.64-68 том 3);
-згідно висновку судово-психіатричного експерта №1515 від 18.09.2025 року, ОСОБА_8 , 2010 р.н. характеризується підвищеною тривожністю, емоційною вразливістю, невпевненістю у собі, пасивністю, зниженим рівнем критичності та самостійності суджень. Ознак схильності до свідомого вигадування або фантазування не виявлено. Водночас, через підвищену сугестивність (піддатливість до впливу) і залежний тип поведінки вона може легко піддаватися навіюванню з боку значущих дорослих осіб, що впливає на точність її висловлювань і суджень. Потерпіла за своїм психічним станом могла розуміти характер вчинюваних щодо неї дій, але не розуміла соціального значення вчинених щодо неї дій і тому не могла чинити опір. На момент дослідження спостерігається емоційна напруга, замкнутість, тривожність, внутрішнє стримування, які зумовлені психотравмувальною ситуацією – залученням до інтимних стосунків з дорослим чоловіком, подальшим осудом з боку близьких, втручанням правоохоронних органів, що викликало внутрішній конфлікт між прихильністю до дорослого та страхом покарання (а.с.75-79 том 3);
- згідно копії заяви ОСОБА_6 , він підтвердив, що в період часу з січня 2025 року декілька разів вступав в статеві зносини із ОСОБА_8 з її згоди, добровільно, без будь-якого фізичного чи психологічного насильства, оскільки вона казала, що любить (а.с.80 том 3);
- згідно повідомлення від 08.08.2025 року, ОСОБА_6 повідомлено про підозру (а.с.83-87 том3);
- згідно постанови керівника Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 29.09.2025 року – продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження до 3-х місяців, тобто до 08.11.2025 року (а.с.109-112 том 3);
- згідно фактичних даних зазначених у протоколі проведення слідчого експерименту від 03.10.2025 року за участю підозрюваного ОСОБА_6 з фототаблицею та цифровим носієм із відеофіксацією, останній детально розповів коли та за яких обставин познайомився з потерпілою  ОСОБА_8 , з якого часу почав з нею спілкуватися. Також розповів про зустрічі з потерпілою в період часу з липня по 06.08 2025 року, під час яких вступав з нею в інтимні відносини (а.с.126-133 том 3);
- згідно Акту службового розслідування від 17.08.2025 року встановлено самовільне залишення військовослужбовцем ОСОБА_6 місця проходження служби у в/ч НОМЕР_1 , який до моменту початку проведення службового розслідування не вийшов на зв`язок зі своїм безпосереднім начальником та не виконує обов`язки військової служби, чим порушив вимоги Дисциплінарного статуту ЗСУ та Статуту внутрішньої служби ЗСУ. З урахуванням того, що в його діях вбачаються ознаки злочину передбаченого ст.407 КК України, вирішено направити повідомлення за вказаним фактом до територіального управління ДБР у м. Краматорськ для надання його діям правової оцінки згідно чинного законодавства (а.с.152-154 том 3);
- 23.07.2025 року т.в.о. начальника в/ч А4862складено довідку-доповідь про самовільне залишення військової частини без зброї солдатом ОСОБА_6 (а.с.157-158 том 3);
- згідно копії Витягу з Наказу №3218 від 17.08.2025 року т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_6 » – наказано направити повідомлення за вказаним фактом до територіального управління ДБР у м. Краматорськ для надання його діям правової оцінки згідно чинного законодавства(а.с.161-162 том 3);
- згідно інформації наданої у повідомленні КНП «Косівська міська лікарня» від 30.09.2025 року, встановлено, що ОСОБА_6 в період з 17.07.2025 року по 05.08.2025 року за медичною допомогою до вказаного лікувального закладу не звертався (а.с.165 том 3);
- згідно копії Виписки №13920 із медичної карти стаціонарного хворого від 17.07.2025 року, ОСОБА_6 перебував у стаціонарі з 11.07.2025 по 17.07.2025, який у задовільному стані виписаний до ВЧ НОМЕР_1 за порушення лікарняного режиму (а.с.167-168 том 3).
Висновок експерта №65 від 12.08.2025 року судово-медичної цитології (а.с.17-18 том 3), висновок експерта №615 від 07.08.2025 року судово-медичної імунології (а.с.29-30 том 3), висновок експерта №87 від 23.09.2025 року судово-медичної цитології (а.с.24-36 том 3) та висновок експерта №86 від 25.09.2025 року судово-медичної цитології (а.с.40-41 том 3), досліджувались судом, однак не містять доказової інформації, тобто даних, які могли бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлювалися під час даного кримінального провадження.
Також під час судового розгляду судом безпосередньо в судовому засіданні досліджувались надані відеофайли, що містяться на цифрових носіях інформації. Будь яких клопотань про визнання вказаних цифрових носіїв із відеофайлами недопустимим або неналежними стороною захисту не заявлялось, і такого судом не встановлено. А відтак суд визнає вказані відеофайли на цифрових носіях належними та допустимими доказами.
Всі вище перелічені та досліджені в судовому засіданні докази не викликають у суду сумніву, оцінені судом як належні та допустимі письмові докази, що містять інформацію про предмет доказування у даному кримінальному провадженні. Клопотань щодо визнання неналежними або недопустимими доказами від обвинуваченого або його захисника до суду не надходило.
При цьому, наявні у провадженні постанови про призначення експертиз, які свідчать про те, що останні були призначені у відповідності до Кримінального процесуального кодексу України.
Порушень положень Параграфа 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.
Тож, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та учасниками судового провадження не доведено.
Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.
Недопустимості інших доказів згідно вимог ст.ст. 87-89 КПК України судом не встановлено. Порушень вимог КПК України, які б могли спростувати висновки суду під час розгляду справи судом встановлено також не було. І клопотань від захисту на спростування зазначеного під час судового розгляду заявлено не було.
Суд розглядає кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сторонами, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч.1 ст. 155 КК України вчинення дій сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій, та за ч.5 ст. 407 КК України нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
Належних та допустимих доказів на спростовування зазначеного та даної кваліфікації дій обвинуваченого суду під час розгляду справи надано не було.
Що стосується покликання потерпілої на застосування обвинуваченим погроз щодо неї, то такі суд оцінює критично, з огляду на те, що під час судового розгляду судом не встановлено фактичних даних, які б підтверджували такі показання. Крім того, на уточнюючі запитання головуючої судді, потерпіла не змогла конкретизувати в чому ж саме проявлялися погрози. Також суд враховуює письмову заяву законного представника потерпілої ОСОБА_17 та потерпілої ОСОБА_8 в якій вони просили не брати до уваги твердження потерпілої про застосування щодо неї погроз та примусу обвинуваченим (а.с.175 том 3). Під час судового розгляду, потерпіла неодноразово повторила, що вступала в статеві відносини з обвинуваченим за добровільною згодою.
Також неспроможними є заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не знав скільки років потерпілій. Такі твердження спростовуються наданими в ході судового розгляду показаннями потерпілої ОСОБА_8 , допитаними свідками, а також антропометричними даними неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 . Крім того, під час судового розгляду, ОСОБА_6 повідомив про те, що знав матір потерпілої, а також те, що в неї троє дітей.
Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження,керуючись законом, суд вважає, що дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 155 КК України вчинення дій сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій, та за ч.5 ст. 407 КК України нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
Щодо призначення покарання.
Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 155 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, та за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років. Остаточне покарання призначити на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Представник потерпілої ОСОБА_21 в судове засідання для проведення судових дебатів 29.06.2026 року не з`явилася, однак на електронну адресу суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Цивільний позов підтримала в повному обсязі.
Позиція сторони захисту.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 просив врахувати всі обставини, що пом`якшують покарання, бажання ОСОБА_6 і надалі проходити військову службу та призначити ОСОБА_6 покарання в межах мінімального строку передбаченого санкціямич.1 ст. 155 та ч.5 ст. 407 КК України.
Позиція суду щодо призначення покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Так, суд враховує, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином (ч.1 ст. 155 КК України) та тяжким злочином (ч.5 ст. 407 КК України). Обвинувачений ОСОБА_6 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Згідно характеристики виданої Вербовецьким старостинським округом Косівської міської ради ОСОБА_6 характеризується задовільно, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку. Проживає без реєстрації, за місцем проживання дружини ОСОБА_22 .
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд визнає часткове визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 суд визнає вчинення злочину повторно.
Санкція ч.1 ст. 155 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_6 передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.
Санкція ч.5 ст. 407 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_6 передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. 
Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставинив їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, в тому числі встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання та наявність однієї обставини, що обтяжує покарання, суд вважає, що в даному випадку обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання в межах санкції статей за ч.1 ст. 155 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, та за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Крім того, застосування положень статей 69 та 75 КК України виключається при засудженні особи за вчинення злочину, передбаченого ст.407 КК України, що вчинено в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Також, суд враховує те, що жодної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, обвинувачений ОСОБА_6 потерпілій не відшкодував.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, на переконання суду, покарання у виді обмеження та позбавлення волі визначене в санкціях ч.1 ст. 155, та ч.5 ст. 407 КК України перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєних правопорушень і особою винуватого, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винуватого. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути співмірним із вчиненням злочину.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в інший, передбачений законом спосіб.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання. 
Щодо цивільного позову.
Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.
В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandali v. theUnitedKingdom) від 28.05.1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.
Як установлено частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у пунктах 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
У відповідності з частиною четвертою статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
У роз`ясненнях, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
В даному випадку, враховуючи обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_6 своїми умисними діями порушив права неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, і як наслідок неповнолітня потерпіла ОСОБА_8 пережила емоційний дискомфорт, тривогу, її життя зазнало негативних змін, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 70 000 гривень.
Такі висновки суду в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц), відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Щодо інших питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави до вступу вироку в законну силу, залишити без зміни.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 368, 371, 373, 374, ч.15 ст. 615 КПК України, суд
у х в а л и в :
Визнати  ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 155, та ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:
- за ч.1 ст. 155 КК України – обмеження волі на строк 3 (три) роки;
- за ч.5 ст. 407 КК України – позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити  ОСОБА_6  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
До вступу вироку в законну силу залишити обвинуваченому  ОСОБА_6  запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави - без зміни.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування покарання  ОСОБА_6  строк попереднього ув`язнення з 08.08.2025 року по дату набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
Цивільний позов представника ОСОБА_21 , що діє в інтересах потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 - 70 000 гривень завданої моральної шкоди.
Скасувати арешти накладені в даному кримінальному провадженні на речові докази.
Речові докази:
- плаття, бюстгальтер, нижню білизну, які видані в ході огляду місця події 06.08.2025 потерпілою ОСОБА_8 – повернути законному володільцю;
- автомобіль марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який перебуває в користуванні ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 – повернути законному володільцю;
- змиви, мікрооб`єкт у вигляді волосся, що були вилучені з салону автомобіля під час огляду місця події 06.08.2025 року в АДРЕСА_1 – знищити.
- копію аудіо, відеозапису судового засідання – допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15.08.2025 року проведеного в порядку ст. 255 КПК України – залишити при матеріалах кримінального провадження
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя            ОСОБА_1