Справа № 344/6338/25 
Провадження № 2/344/534/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області
в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,
секретарів: Мрічко Н.І., Чабанюк Ю.Б.,
за участю сторін:
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру, - 
В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 30.09.1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 ) було укладено шлюб. За час шлюбу сторін народилася одна спільна дитина - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки подружнє життя між сторонами не склалося, даний шлюб був розірваний, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.01.2001 року, справа № 2-7268. Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.02.2017 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано, про що 16 жовтня 2002 року складено відповідний актовий запис № 746. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище: йому ОСОБА_9 , їй ОСОБА_7 .
У період шлюбу позивач та відповідачка за спільні кошти придбали у власність нерухоме майно, а саме житлову двохкімнатну квартиру загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 25.07.1998,. посвідченим Басай Л.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу № Д-1166.
Згідно довідки, виданої Івано-Франківським ОБТІ № 02744 від 10.12.2024, загальна площа збільшилась на 1,6 кв.м. у результаті перерахунку площі лоджії згідно пункту № 73 «Порядку поведення технічної інвентиризації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 р. № 488. Щодо реєстрації права власності, згідно архівних даних за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі продажу від 25.07.1998., посвідчений Басай Л. І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу реєстраційний № Д-1166. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.09.1998, реєстровий запис № 4362 книга № 42. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось.
Позивач вказує, що усіма можливими способами брав участь щодо створення належних умов проживання у квартирі. Так, ним були оплачені будівельні матеріали, робота майстрів. Також ОСОБА_3 долучався до участі не лише матеріально, а й фізично. Позивач купував нові меблі для облаштування квартири, всю необхідну техніку, тощо. Місце реєстрації позивача: АДРЕСА_1 з 15.01.1999 по даний час, що підтверджується відміткою в паспорті на сторінці 11. Таким чином, дана квартира по АДРЕСА_1 належить позивачу на праві спільної сумісної власності у рівних долях, тобто по 1/2 частині.
Згідно Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «ПЛУТОС-АРТ», ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 51,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27.12.2024 року становить у цілому 760 000,00 грн (сімсот шістдесят тисяч гривень 00 копійок). Вартість 1/2 частини становить 380 000,00 (триста вісімдесят тисяч гривень 00 копійок).
Зазначається, що у зв`язку із тим, що у позивача виникла необхідність у зміні житла та будучи прописаним за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив переїхати у квартиру. 09.12.2024 року позивач приїхав за вищезазначеною адресою, однак потрапити до квартири не вдалось, так як там проживають орендарі. Позивачу стало відомо, що його колишня дружина здала квартиру в оренду. Такі дії відповідачки порушують його права, за захистом яких він звернувся до правоохоронних органів. 27.02.2025 з Івано-Франківського районного управління поліції позивач отримав відповідь на заяву, якою повідомлено про те, що викладене у зверненні належить до відносин громадян цивільно-правового характеру та його право звернення до суду з позовом у порядку цивільного судочинства. 
Позивач має право на 1/2 квартири, оскільки такий об`єкт нерухомості є спільним сумісним майном подружжя та позивач позбавлений квартирою, користуватися та розпоряджатися нею. Оскільки, позивач не проживає у спірній квартирі, йому чиняться перешкоди відповідачкою у користуванні нею через їх неприязні відносини. Проте квартира АДРЕСА_3 перебуває у власності сторін, позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою цієї квартири як її співвласник, тому обраний спосіб судового захисту в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру не суперечить законодавству і може бути застосований судом.
Зважаючи на вищенаведене, позивач просить: визнати за ОСОБА_10 право на 1/2 частку у праві спільної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 у двокімнатну квартиру, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору 3800,00 грн та 1211,20 грн, а також витрати на послуги адвоката та представництво в суді першої інстанції 15 000,00 грн.
У судовому засіданні представник позивача підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги. 19.05.2026 представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача за наявними у справі документами, а також письмово викладеними дебатами. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі
Представник відповідача заперечував позовні вимоги повністю, вважає їх безпідставними, покликаючись на те, що сплив терміну позовної давності. Позивач добровільно виїхав зі спірної квартири ще у 2000 році. З того часу (вже понад 25 років) позивач не проживає у квартирі, не користується майном, не утримує майно (не спланує комунальні послуги) та не цікавився долею майна до моменту подання цього позову. Фактично шлюбні відносини були припинені у 2000 році, а шлюб розірвано у 2001 році. Весь цей час спірним майном одноосібно володіла та користувалася відповідачка. Позивач достовірно знав про те, що майно перебуває в одноосібній власності та користуванні відповідачки і жодних перешкод у користуванні йому не чинилося, це була його добровільна відмова від реалізації права користування. Позивач не намагався вселитися чи поділити майно протягом понад 24 років, відтак пропустив трирічний строк позовної давності. Жодних об`єктивних причин, які б перешкоджали йому звернутися до суду раніше, не наведено. Також у заявленому позові позивач не просить суд поновити термін позовної давності та не вказує на події, які б свідчили про поважні причини його пропуску. Просить відмовити у задоволенні позову. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позиція сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Як слідує з матеріалів справи, 30.09.1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб в Івано-Франківському міськвідділі РАГС, актовий запис № 1267. 
За час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2001 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.02.2017, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано, про що 16 жовтня 2002 року складено відповідний актовий запис № 746. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище: йому ОСОБА_9 , їй ОСОБА_7 .
Згідно Договору купівлі продажу квартири від 25.07.1998, посвідченого Басай Л.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу № Д-1166, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , остання як Покупець, придбала квартиру загальною площею 49,5 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з довідки, виданої Івано-Франківським ОБТІ № 02744 від 10.12.2024, загальна площа квартири АДРЕСА_2 , збільшилась на 1,6 кв.м. у результаті перерахунку площі лоджії згідно пункту № 73 «Порядку проведення технічної інвентиризації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 488. Щодо реєстрації права власності, згідно архівних даних за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі продажу від 25.07.1998 р., посвідчений Басай Л.І., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу р № Д-1166. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 28.09.1998 р., реєстровий запис № 4362 книга № 42. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось. 
Згідно долученої копії паспорта позивача його місце реєстрації - АДРЕСА_1 .
Згідно Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «ПЛУТОС-АРТ» ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 51,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 27.12.2024 року становить в цілому 760 000,00 грн (сімсот шістдесят тисяч гривень 00 копійок). Вартість 1/2 частини становить 380 000,00 (триста вісімдесят тисяч гривень 00 копійок).
Позивач покликається на те, що йому чиняться перешкоди відповідачем у користуванні нею, через їх неприязні відносини. Квартира АДРЕСА_3 перебуває у власності сторін, а тому позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою цієї квартири як її співвласник.
Суд враховує, що спільне майно подружжя набуте до 01.01.2004, відтак правовідносини у справі регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року та Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, які були чинними на момент розірвання шлюбу між сторонами.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до вимог статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 66 СК України встановлено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, суд приходить до висновку, що у даному випадку квартира, про поділ якої порушено питання у справі, набута відповідачкою у період шлюбу з позивачем та є об`єктом спільної сумісної власності майна подружжя.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Водночас, під час розгляду справи стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно із статей 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки».
Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).
Таким чином, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Сторона позивача покликається на те, що позивач брав участь у створенні належних умов проживання у квартирі, ним оплачувались будівельні матеріали, робота майстрів, купував нові меблі для облаштування квартири, всю необхідну техніку. Однак у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вказані обставини.
Представник позивача вказав, що датою, з якого почався перебіг позовної давності є 09.12.2024 року, коли позивач вирішив проживати за місцем своєї реєстрації, яке дає пряме право на проживання у такому майні і дізнався про те, що вселитись у квартиру він не може через наявність інших людей. Відповідно перебіг позовної давності закінчується 09.12.2024 року, тому і позивач не звертався з проханням поновити строки позовної давності.
Дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами розірвано у 2001 році. Як слідує з рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 січня 2001 року у справі № 2-7268, судом встановлено, що «позивачка просила розірвати шлюб, посилаючись на те, що … разом не проживають, спільного господарства не ведуть». «Відповідач у судовому засіданні позов визнав з тих же мотивів, на які вказує позивачка, як на причину розлучення.». 
Рішення набрало законної сили 02.02.2001 року.
Відтак, у даному випадку початок перебігу трьохрічного строку звернення до суду для позивача розпочався з лютого 2001 року, коли позивач після припинення відносин із відповідачкою, оскільки з цього часу позивач не користувався спірною квартирою та саме з цього часу розпочалось відрахування строку позовної давності на звернення до суду.
Зважаючи на вищевикладене та досліджені судом докази, слід дійти висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив, оскільки позивач звернулася з вказаним позовом про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя до суду у квітня 2025 року, тобто через 24 роки після того як дізнався про порушення свого права, тобто поза межами строку позовної давності, у вигляді 3-х річного строку.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.
Судом встановлено, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя є обґрунтованими, однак позивачем без поважних на те причин пропущено встановлений законодавством України трирічний строк звернення до суду з позовом, підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин не встановлено.
Отже, за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору, проте у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.
Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,- 
У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення у користуванні квартирою шляхом вселення у квартиру, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 27.05.2026 року.

Суддя Антоняк Т.М.