Справа № 522/18628/25-Е
Провадження 2/522/2929/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ

04 червня 2026 року       м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 40 698,30 грн.,
В С Т А Н О В И В:
18.08.2025 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 40 698,30 грн.
За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А.
Ухвалою суду від 10.09.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шарага А.О. № 1221/26 від 28.04.2026 та службової записки помічника судді, по справі 28.04.2026 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа передана в провадження судді Науменко А.В.
29.04.2026 року матеріали заяви передані головуючому судді.
Ухвалою суду від 08.05.2026 року справу прийнято до провадження.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 22.12.2023 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачем в електронній формі було укладено договір позики № 76393147, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн зі строком повернення 30 днів. Ідентифікація відповідача здійснювалася через систему BankID НБУ, а акцепт оферти відбувся шляхом підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнює правочин до письмової форми. Позивач зазначає, що первісний кредитор належним чином виконав зобов`язання, перерахувавши кошти на картку позичальника, проте останній допустив порушення умов договору, припинивши повернення коштів після здійснення часткової оплати 24.01.2024, чим визнав наявність боргу. Надалі, 22.05.2024, на підставі договору факторингу № 01.02-14/24 право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача складає 40 698,30 грн, з яких 11 682,00 грн — сума основного боргу, 29 016,30 грн — проценти за користування позикою, при цьому пеня становить 0,00 грн. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн, здійснюючи розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та участі представника позивача.
23.10.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідач у відзиві зазначає, що позовні вимоги ТОВ «СВЕА ФІНАНС» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач вказує, що відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він, як військовослужбовець, що проходить службу за контрактом в особливий період, звільнений від нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом. Окремо відповідач наголошує на нікчемності умов кредитного договору в частині розміру процентної ставки, яка становить 2,5 % на день, що суперечить імперативним вимогам ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими граничний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. З огляду на порушення прав споживача та встановлення у договорі завищених процентних ставок, відповідач вважає стягнення нарахованих відсотків неможливим. Крім того, відповідач звертається до суду з клопотанням про поновлення строку на подання відзиву, мотивуючи це тим, що через проходження військової служби він не отримував процесуальних документів та дізнався про наявність справи випадково, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
03.06.2026 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення у справі.
Відповідно до Додаткових пояснень, відповідач наголошує на наявності у нього статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 та відповідною довідкою військової частини НОМЕР_2 , які засвідчують його безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони та відсічі збройній агресії Російської Федерації. Посилаючись на положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідач зазначає, що він, як військовослужбовець, який проходить службу в особливий період та брав участь у вказаних заходах, звільнений від обов`язку сплати процентів, пені та штрафних санкцій за кредитними договорами. Оскільки чинне законодавство забороняє нарахування процентів за користування кредитом для цієї категорії осіб починаючи з початку особливого періоду, відповідач стверджує, що фінансова установа не мала законних підстав для нарахування нарахованої заборгованості, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
В судове засідання призначене на 04.06.2026 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 22.12.2023 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №76393147 шляхом обміну електронними повідомленнями в порядку ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», за яким кредитор надав відповідачу кошти у розмірі 12 000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути позику та сплатити проценти. 
Первісний кредитор виконав зобов`язання, однак відповідач порушив умови договору, не здійснивши своєчасного повернення коштів, при цьому частковим виконанням зобов`язання (платежем від 24.01.2024) визнав наявність боргу.
У подальшому, 22.05.2024, на підставі договору факторингу №01.02-14/24 право вимоги за вказаним договором перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС». 
Станом на дату звернення з позовом заборгованість відповідача складає 40 698,30 грн, з яких 11 682,00 грн — основний борг та 29 016,30 грн — проценти, що підтверджується розрахунком заборгованості, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати у розмірі 2422,40 грн. 
Отже, як встановлено судом, зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТзОВ «СВЕА ФІНАНС» та відповідачем є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 3 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію».
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень ч. 1 ст. 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1ст. 527 Цивільного кодексу України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Судом встановлено, що Відповідач є військовослужбовцем котрий 10.08.2018 року уклав новий контракт про проходження громадянином служби за новим контрактом строком на 5 років до 13.11.2023р. 13.11.2023 вищевказаний контракт продовжено на строк до оголошення демобілізації.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а також військовозобов`язаним та резервістам з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, не нараховуються та не сплачуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом.
Зазначена норма є спеціальною нормою матеріального права, спрямованою на забезпечення соціального та правового захисту осіб, які проходять військову службу в умовах особливого періоду та виконують конституційний обов`язок із захисту незалежності та територіальної цілісності України. Така норма має імперативний характер та підлягає обов`язковому застосуванню судами незалежно від умов кредитного договору.
Суд звертає увагу, що дія вказаної норми не ставиться в залежність від волевиявлення кредитора, а також не потребує внесення змін до договору або укладення додаткових угод. Нарахування процентів, комісії та штрафних санкцій у період проходження військової служби суперечить прямій забороні, встановленій законом, і не може вважатися правомірним.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, який у своїй практиці зазначає, що положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є імперативними та підлягають застосуванню незалежно від умов кредитного договору, а тому нарахування процентів та штрафних санкцій у період проходження військової служби є неправомірним.
При цьому суд зазначає, що звільнення від нарахування процентів та штрафних санкцій не означає звільнення від обов`язку повернення основної суми боргу (тіла кредиту). Обов`язок повернути отримані кредитні кошти зберігається за відповідачем як за позичальником, що узгоджується з положеннями статей 526, 629 та 1054 Цивільного кодексу України.
Таким чином суд приходить до висновку, що проценти за користування кредитом та пеня, нараховані відповідачу у період проходження ним військової служби, є такими, що нараховані з порушенням вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому не підлягають стягненню.
Крім того суд враховує, що спірні правовідносини є правовідносинами у сфері споживчого кредитування, а отже до них підлягають застосуванню також положення Закону України «Про споживче кредитування», зокрема щодо недопущення надмірного фінансового навантаження на споживача та забезпечення балансу прав та інтересів сторін.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню: у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - як обґрунтовані та підтверджені належними доказами; у частині стягнення процентів та пені- у задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280-283, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 40 698,30 грн – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6 ) заборгованість за Договором №76393147 від 22.12.2023 року у розмірі 11682,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6 ) судові витрати у розмірі 2422,40 грн. 
В іншій частині позову – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя        А.В. Науменко
Повний текст рішення виготовлений 09.06.2026 року.

Суддя        А.В. Науменко

04.06.26