КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ справа №320/57606/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення № 10/1/2 від 24.10.2025 року Комісії військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій про відмову у наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Комісію військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у період з 08.03.2022 по 10.08.2022 у складі добровольчого формування територіальної громади брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Київській області. Однак Комісією військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій позивачу протиправно відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №320/57606/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. 
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої доводи обґрунтовує тим, що обов`язковою умовою для надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту безпосередньої участі особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та виконання нею особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань. Зауважує, що довідка про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України згідно додатку 7 до Порядку № 413, видана 04.07.2025 року № 1074 колишнім командиром добровольчого формування Козинської селищної територіальної громади, що на переконання відповідача, суперечить вимогам чинного законодавства. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
08.03.2022 позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони з ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав посвідчення добровольця територіальної оборони серія НОМЕР_2 , був зарахований до членства у добровольчому формуванні ІНФОРМАЦІЯ_2 та почав виконувати завдання територіальної оборони.
На підставі ряду бойових розпоряджень командира НОМЕР_3 батальйону ТРО (ВЧ НОМЕР_4 ), у період з 08.03.2022 по 10.08.2022 у складі добровольчого формування брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Київській області. 
Факт участі позивача у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебування безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів підтверджується Довідкою про безпосередню участь добровольця територіальної громади № 1074 від 04 липня 2025 року, виданою Командиром добровольчого формування та підтвердженою підписом та печаткою Командира військової частини НОМЕР_4 . 
У подальшому позивачем було направлено заяву про надання статусу учасника бойових дій до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореній у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
24 жовтня 2025 рішенням № 10/I/2 Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореній у військовій частині НОМЕР_1 , позивачу відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку із відсутністю правових підстав відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України № 3551-ХІІ.
Вважаючи, що рішення відповідача від 24.10.2025 № 10/І/2 про відмову у наданні статусу учасника бойових дій є незаконним та порушує його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони та інших визначених цим Законом суб`єктів з питань підготовки і ведення національного спротив визначені Законом України від 16.07.2021 №1702-IX «Про основи національного спротиву» (далі - також Закон №1702-ІХ).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 1 Закону №1702-ІХ доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України;
добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону №1702-IX завданнями територіальної оборони є, зокрема, 1) своєчасне реагування та вжиття необхідних заходів щодо оборони території та захисту населення на визначеній місцевості; 2) участь у посиленні охорони та захисті державного кордону; (…) 5) участь у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління; 6) участь в охороні та обороні важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, визначених Кабінетом Міністрів України, та об`єктів обласного, районного, сільського, селищного, міського значення, районного у містах рад, сільських, селищних, порушення функціонування та виведення з ладу яких становлять загрозу для життєдіяльності населення; 7) забезпечення умов для стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил) або їх перегрупування; (…).
Абзацами 4-6 частини другої статті 8 Закону №1702-IX передбачено, що діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом.
У разі введення в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану всі добровольчі формування територіальних громад переходять в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
На час дії воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольчі формування територіальних громад повністю або частково можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, а також направлятися до районів ведення воєнних (бойових) дій.
Згідно частини третьої статті 9 Закону №1702-ІХ до складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони.
На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1702-ІХ на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Як було встановлено судом, позивач 08.03.2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони з Добровольчим формуванням Козинської селищної територіальної громади, Київської області.
Згідно з пунктом 19 частини 1 статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визначаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених положень свідчить, що законодавець у кожному випадку пов`язує надання статусу учасника бойових дій із фактичною участю у збройному протистоянні, яка має ознаки безпосередності, тобто особистого виконання бойових (службових) завдань у складі військових формувань під час здійснення відповідних заходів. Йдеться не про будь-яке виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, а про реальне та особисте залучення до виконання завдань, безпосередньо пов`язаних із відсіччю та стримуванням збройної агресії, що за своїм змістом і характером передбачають підвищений рівень небезпеки для життя і здоров`я військовослужбовця. Виконання завдань забезпечувального, чергового чи охоронного характеру, навіть у період дії воєнного стану, саме по собі не може ототожнюватися з такою безпосередньою участю.
При цьому, зміст поняття «безпосередня участь» підлягає системному тлумаченню у взаємозв`язку з нормативними актами, прийнятими на виконання Закону № 3551-ХІІ, які визначають порядок підтвердження такої участі та критерії її встановлення. У цьому контексті територіальна складова не є самостійно встановленим обмеженням, а виступає елементом правової моделі, відповідно до якої безпосередність участі пов`язується з виконанням бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених у встановленому порядку. Відсутність встановленого факту виконання завдань у таких районах виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Подібний підхід щодо обов`язковості встановлення у сукупності, зокрема, функціональної та територіальної ознак застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 440/3321/23.
Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 413 (далі - Порядок № 413).
Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Порядку № 413, підставою для надання статусу учасника бойових дій особам зазначеним в абзаці першому пункті 19 частини першої статті 6 Закону, - є довідка за формою згідно з додатком 7 до Порядку, видана командиром добровольчого формування в складі якого особа брала безпосередню участь у Заходах та підтверджена підписом і печаткою командира військової частини, якому підпорядковується це добровольче формування.
Пунктом 19 Порядку № 413 визначено, що рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається комісіями - стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону.
Згідно п. 24 Порядку №413, Комісія або міжвідомча комісія відмовляє заявнику в наданні статусу учасника бойових дій у разі:
1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій;
2) відсутності необхідних документів, визначених пунктом 4 цього Порядку;
3) подання недостовірної інформації;
4) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення заявником умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину під час участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Згідно підпункту 1 пункту 18 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни та вирішення спірних питань щодо зарахування окремих періодів служби до вислуги років, затвердженого наказом Міністерства оборони України 10.11.2022 № 369 (далі Положення), на який посилається відповідач у спірному рішенні, комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі: відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 08.03.2022 по 10.08.2022 у складі добровольчого формування територіальної громади брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Київській області, що підтверджується відповідною довідкою, яка видана на підставі бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_4 , під безпосереднім керівництвом якої за територіальним принципом перебувало Добровольче формування Козинської селищної територіальної громади. 
Також, позивачем до поданої заяви про надання статусу учасника бойових дій було додано, окрім згаданої вище довідки, копію посвідчення добровольця територіальної громади та копію контракту добровольця. 
При цьому, довідка про безпосередню участь добровольця територіальної громади у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 04.07.2025 № 1074 та бойові розпорядження, на підставі яких вона видана, є чинними, на час розгляду справи, не скасовані, а відтак такі документи відповідають критеріям належності, достовірності та допустимості, визначені статтями 73-75 КАС України.
Посилання відповідача на лист з військової частини НОМЕР_5 від 26.09.2025 № 1664/6412, що добровольче формування ІНФОРМАЦІЯ_3 територіальної громади наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 18.12.2023 № 327 було розформовано, у зв`язку з чим відсутня можливість надати підтвердження або спростування інформації щодо участі ОСОБА_1 у виконання завдань територіальної оборони та виконання ним обов`язків у складі ДФТГ, суд відхиляє з огляду на таке.
Як вже зазначалось, відповідачу надіслані документи позивача для розгляду комісією з метою надання йому статусу учасника бойових дій.
Також, в оскаржуваному рішенні підставою для відмови у наданні позивачу статусу учасника бойових дій зазначено відсутність правових підстав для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни.
Разом з тим, пунктом 6 Порядку № 413 встановлено, що комісії вивчають документи, у разі потреби заслуховують пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та в місячний строк із дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав комісії повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання. 
Крім того, пунктом 14 Положення передбачено, що Комісії заслуховують (за потреби) пояснення осіб, які подали заяви (документи), свідків, досліджують інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил).
Отже, саме на комісії покладено обов`язок з вивчення документів, заслуховування пояснення осіб, стосовно яких вони подані, свідків та прийняття рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, а за відсутністю підстав комісії повертають їх до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання.
Водночас докази, що комісія, на виконання своїх повноважень, під час засідання вчиняла дії щодо заслуховування пояснення осіб, стосовно яких подані документи, свідків та представників органів державної влади, інших установ та організацій, на встановлення обставин, що потребує підтвердження, пояснення яких комісія могла взяти до уваги, відсутні.
Поряд з викладеним, суд вважає за необхідне наголосити, що відповідачем не додано до відзиву на позовну заяву копії відповідного листа з військової частини НОМЕР_5 від 26.09.2025 № 1664/6412, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 77 КАС України, згідно змісту якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
При цьому, приймаючи рішення № 10/І/2 від 24.10.2025 відповідач не вказав жодних недоліків доданої до заяви Довідки від 04.07.2025 № 1074, а обмежився лише загальним твердженням про ненадання передбаченої чинним законодавством довідки, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Варто зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2003 року у справі "Suominen v. Finland"; заява № 37801/97).
Суд наголошує, що належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура прийняття відповідного рішення.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення/документи взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли досліджувала документи під час засідання, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. 
Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що форма довідки згідно додатку № 7 була затверджена вже після розформування добровольчого формування, - слід зауважити наступне. 
Так, 12.07.2024 року Постановою КМУ № 837 було внесено зміни до Порядку № 413, який був доповнений Додатком 7 «Довідка про безпосередню участь добровольця територіальної громади у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України». 
У свою чергу, за твердженням відповідача, 18.12.2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_6 № 327 добровольче формування Козинської селищної територіальної громади було розформовано, тобто до внесення змін до Порядку № 413.
Суд звертає увагу на те, що відповідачем підтверджено, що надана до позовної заяви довідка підписана колишнім командиром добровольчого формування Козинської селищної територіальної громади. 
У контексті наведеного суд наголошує, що позивачем до заяви про надання статусу учасника бойових дій додану довідку, підтверджену командиром військової частини НОМЕР_4 , якій підпорядковувалось добровольче формування Козинської селищної територіальної громади. Саме командиром військової частини НОМЕР_4 приймались бойові розпорядження, на підставі яких позивач приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оброни України, захисту безпеки населення та інтересів у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. 
Вказані обставини підтвердження довідки командиром військової частини НОМЕР_4 не заперечуються відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що додана до заяви Довідка від 04.07.2025 № 1074 відповідає вимогам чинного законодавства та відповідно до вимог Порядку № 413 є підставою для надання позивачу статусу учасника бойових дій. 
Таким чином, відповідачем не доведено незалучення позивача до заходів, необхідних для забезпечення оброни України, захисту безпеки населення та інтересів у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, хоча саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок з доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Крім того, приймаючи оскаржуване рішення відповідачем не було визначено вказані вище обставини, як підставу для відмови у задоволенні поданої позивачем заяви про надання статусу учасника бойових дій. 
Відповідно до правового висновку Верховного Суду - невмотивованість та неналежна обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень є достатньою за визначених обставин справи підставою для визнання такого рішення протиправним, викладено, зокрема у постановах від 20.05.2022 у справі №340/370/21, від 16.03.2023 у справі №160/18668/2, від 16.05.2023 у справі №380/3195/22 та від 11.09.2023 у справі №420/14943/21.
З урахуванням вищевикладеного, суд погоджується з твердженням позивача про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 10/І/2 від 24.10.2025 про відмову у наданні статусу учасника бойових дій. 
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
У постанові від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. 
У згаданій постанові Верховний Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача, наявні правові підстави для задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення та зобов`язання відповідача надати позивачу статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Таким чином, судом встановлено, що позивачем на підтвердження безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, подано усі документи, передбачені Порядком № 413, зокрема, довідку від 04.07.2025 № 1074, яка відповідає вимогам чинного законодавства, є чинною, недостовірною у встановленому законом порядку не визнавалася та підтверджена підписом і печаткою командира військової частини НОМЕР_4 . 
При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, саме неналежність вказаної довідки була покладена відповідачем в основу висновку про відсутність правових підстав для надання позивачу статусу учасника бойових дій. 
Разом з тим, за результатами судового розгляду вказані доводи відповідача свого підтвердження не знайшли, тоді як інших обставин, які б свідчили про невідповідність позивача вимогам пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідачем ані під час прийняття спірного рішення, ані у ході розгляду даної справи не наведено та належними доказами не підтверджено. 
Суд враховує, що у спірних правовідносинах відповідач вже реалізував надані йому владні управлінські повноваження шляхом прийняття рішення про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій, яке за наслідками судового розгляду визнано протиправним. Водночас матеріалами справи підтверджено дотримання позивачем усіх визначених законом умов, необхідних для отримання відповідного статусу, а тому у відповідача відсутні правові підстави для повторної оцінки поданих позивачем документів або прийняття іншого рішення за результатами їх розгляду. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який у повній мірі забезпечить його поновлення та виключить необхідність повторного звернення до суду, є саме зобов`язання відповідача надати позивачу статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Враховуючи предмет даного позову, а також те, що відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення № 10/І/2 від 24.10.2025 року Комісії військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій про відмову у наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 ;
Зобов`язати Комісію військової частини НОМЕР_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.