ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/728/25
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1267/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого-судді Висоцької Н. В.,
суддів Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,
учасники справи: 
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 05.06.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 05.06.2024-100001372, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 16 000,00 грн, що підтверджено квитанцією про видачу коштів від 05.06.2024, строком на 112 днів, фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія, пов`язана з наданням кредиту – 10 % від суми кредиту та дорівнює 1600,00 грн, яка розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні та нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту; денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом усього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту: 1,24 % = (22157,88/ 16 000)/112*100%. 
За доводами позову, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, перерахувавши відповідачеві кошти в сумі 16000,00 грн, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подання позову утворилася заборгованість у розмірі 52480,00 грн, чим порушуються права та інтереси позивача.
У позові ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024 у розмірі 52480,00 грн та судові витрати.
Рішенням Чернігівського районного суду від 17.03.2026 позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100001372 від 05.05.2024 у розмірі 44 480,00 грн, з яких: 16 000,00 грн – основний борг (тіло кредиту), 26 880,00 грн – проценти, 1 600,00 грн – комісія за надання кредиту.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.
Враховуючи положення ст. 1048, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
Також за висновком суду, на підставі положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за цим договором під час дії воєнного стану, тому відсутні підстави для стягнення заявленої в позовних вимогах неустойки в розмірі 8 000,00 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Чернігівського районного суду від 17.03.2026 змінити, задовольнити позов частково, стягнути на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024 у розмірі 32 000,00 грн, з яких: 16 000,00 грн - основний борг (тіло кредиту), 16 000,00 грн — відсотки, а в іншій частині позовних вимог відмовити та здійснити розподіл судових витрат.
За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині стягнутих відсотків та комісії ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що з огляду на неспівмірність та нерозумність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що на користь позивача підлягають стягненню заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16 000,00 грн, що не перевищує тіло кредиту та відповідатиме балансу інтересів кредитора та боржника та принципу пропорційності.
При цьому заявник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справі № 904/5726/19, у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду, викладені у постанові від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23.
Також заявник не погоджується з висновком суду про стягнення з нього комісії у розмірі 1 600,00 грн та вказує, що п. 8 укладеного з ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024 не містить зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту.
За доводами скарги, оскільки надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як надання кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця, проте, як зазначає заявник, позивачем не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024. Тому вважає, що положення кредитного договору № 05.06.2024-100001372 від 05.06.024 про сплату позичальником на користь Товариства комісії за надання кредиту в розмірі 1 600,00 грн є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 1 600,00 грн необгрунтованою.
В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копію апеляційної скарги та додані до них матеріали справи.
У поданому відзиві представник ТОВ «Споживчий центр» Чехун Ю. В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. В обґрунтування посилається, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Зазначає, що оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Також заявник вказує, що жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо надмірного розміру відсотків та зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено подібне обмеження щодо розміру суми нарахованих процентів. Норма, на яку посилається відповідач (частина 3 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування») регулює виключно розмір суми неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, тому ця норма стосується встановлення саме міри відповідальності, за порушення умов кредитного договору. Як стверджує заявник, кредитним договором передбачено проценти за користування кредитом, які нараховуються протягом строку кредитування за договором, отже це не є заходом цивільно-правової відповідальності у розумінні ЦК України, а тому посилання відповідача на ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у цьому випадку є некоректним.
Крім того, за доводами відзиву, комісія пов`язана із наданням послуги, а саме, перерахування Кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу - інтернет-еквайрингу. А оскільки ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), уникнувши додаткових витрат. Посилається, що своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, комісії, розуміє та зобов`язується їх виконувати, а за відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що 05.06.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05.06.2024-100001372, шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), яка розміщена на сайті кредитора та підписанням заявки після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором, а також підписання відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), які сформовані на сайті кредитора та підписані позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (Е448), отриманого позичальником в sms-повідомленні на номер телефону НОМЕР_1 (а.с.17-22).
Відповідно до Заявки до кредитного договору, яка є невід`ємною його частиною, сторони погодили, що сума кредиту 16 000,00 грн, строк на який надається кредит 112 днів з дати його надання, процента ставка – фіксована незмінна процента ставка у розмірі 1,5 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 10 % від суми кредиту та дорівнює 1 600,00 грн. Неустойка 160,00 грн нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: № НОМЕР_2 . Дата повернення (виплати) кредиту 24.09.2024.
Також 05.06.2024 позичальником ОСОБА_1 прийнято пропозицію (акцепт) кредитного договору № 05.06.2024-100001372, погоджено умови надання кредиту та графік платежів, що підписано одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е448 (а.с.22).
За матеріалами справи, одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е448 позичальником підписано інформаційне повідомлення позичальника ОСОБА_1 , якою останній підтвердив достовірність свої персональних даних та графік платежів (а.с.22 зворот).
Судом також встановлено, що ТОВ «Споживчий Центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, що підтверджується квитанцією «Liqpay» від 05.06.2024 з призначенням платежу: Видача за договором кредиту № 05.06.2024-100001372, з якої вбачається, що відповідач отримав 16 000,00 грн об 14:07 від 05.06.2024 на свій картковий рахунок № НОМЕР_3 (а.с.16).
Згідно довідки-розрахунку у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024 у розмірі 52 480,00 грн, яка складається із основного боргу (тіло кредиту) – 16 000,00 грн, процентів – 26 880,00 грн (за період з 05.06.2024 р. по 24.09.2024 р.), комісії за надання кредиту – 1 600,00 грн, неустойки – 8 000,00 грн (а.с.12).
Витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом підтверджується, що ТОВ «Споживчий Центр» є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на провадження господарської діяльності з наданням послуг кредитування (а.с.8).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
Також за висновком суду, на підставі положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за цим договором під час дії воєнного стану, тому відсутні підстави для стягнення заявленої в позовних вимогах неустойки в розмірі 2 800,00 грн.
За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення неустойки та в частині задоволених вимог про стягнення тіла кредиту учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині задоволених вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за відсотками та комісією.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, проте судом першої інстанції здійснено помилковий розрахунок відсотків, що призвело до не правильного визначення загального розміру заборгованості, враховуючи наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.
За приписами частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та частково відсотками, комісією.
Матеріалами справи підтверджується, що 05.06.2024 між ТОВ «Споживчий уцентр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05.06.2024-100001372 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» про надання споживчого кредиту в електронній формі і який підписаний відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора (а.с. 17-20), що підтверджується візуальною формою послідовності дій учасників електронної комерції та довідкою (а.с. 52, 53), що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію».
У вказаному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним і у судовому порядку не оскаржувався, а відповідачем ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування факту укладення Кредитного договору № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024.
Крім того, апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору та стягнення тіла кредиту.
Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 16 000,00 грн підтверджується інформацією, наданою АТ «Таскомбанк» та випискою по рахунку відповідача, що відповідає часу підписання електронним підписом пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) та укладення кредитного договору, призначенням платежу, номеру картки, яку вказано відповідачем при погодженні оферти та поданні заявки на отримання кредиту (а.с. 76, 77).
На підтвердження позовних вимог, ТОВ «Споживчий центр» надало розрахунок заборгованості, з якого убачається, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо погашення кредиту, процентів, а тому утворилась заборгованість в розмірі 52480,00 грн, з яких: 16 000,00 грн – основний борг, 26880,00 грн – проценти, 1 600,00 грн – комісія, 8 000,00 грн – неустойка (а.с. 12).
За вказаних обставин, колегія суддів вважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024.
Встановивши вказані обставини та враховуючи, що між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини, відповідач отримав кредитні кошти, але в порядку та на умовах договору не повернув, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за тілом кредиту, частково відсоткам та комісії.
Апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорах строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не сплачувалась кредитору.
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не звертався із письмовою заявою про припинення дії договору до кредитора.
Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого стягнення комісії, враховуючи наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання (видачу) кредиту.
Згідно з п. 3.1 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 05.06.024 кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
За змістом п. 8 Заявки кредитного договору № 05.05.2024-100001372 від 05.06.2024 комісія, пов`язана з наданням кредиту складає 10% від суми кредиту та дорівнює 1 600,00 грн та розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні, нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Таким чином, визначена договором № 05.05.2024-100001372 від 05.06.2024 комісія є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для позичальника.
Разом з тим, дійшовши правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та комісії, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру відсотків за користування кредитом без врахування положень ч. 5 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування".
Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченими до оплати відсотками за користування кредитом, за період з 05.06.2024 по24.09.2024, в сумі 52480,00 грн, з яких 16 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 26880,00 грн – за відсотками, 1 600,00 грн – за комісією, 8 000,00 грн – за неустойкою.
Згідно п. 5-7 Заявки кредитного договору № 05.06.2024-100001372 (кредитної лінії) від 05.06.2024 процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку; денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом усього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту: 1,24 % = (22157,88/ 16 000)/112*100%. Проценти (економічна сутність – плата за користування кредитом) розраховується шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транши) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишкком кредиту та на процентну ставку.
Аналогічні положення містяться і в Паспорті споживчого кредиту (а.с. 23-24).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У кредитному договорі сторони обумовили розмір процентів за кожен день користування кредитом, визначили строк кредиту 112 днів.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023.
Закон України від 22.11.2023 №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023.
Згідно з ч. 5 ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
За матеріалами справи, кредитний договір № 05.06.2024-100001372 укладено 05.06.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», тому за період строку дії договору, з 05.06.2024 по 24.09.2024 (112 днів), повинна застосовуватись передбачена договором процентна ставка 1 %.
Отже, умови укладеного між сторонами договору (п. 5) щодо встановлення фіксованої незмінної процентної ставки 1,5 % є нікчемними відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на дату укладення договору, 05.06.2024, максимальний допустимий розмір такої ставки, визначений ч. 5 ст. 8 цього Закону, становив лише 1 %.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість ОСОБА_1 за відсоткам за період з 05.06.2024 по 24.09.2024 складає 17 920,00 грн (16 000,00 грн х 1% х 112 днів).
Отже, загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 05.06.2024-100001372 від 05.06.2024 перед ТОВ «Споживчий центр» складає 35 520,00 грн, з яких: 16 000,00 грн – основний борг, 17 920,00 грн - відсотки за період з 05.06.2024 по 24.09.2024 та 1 600,00 грн – комісія.
За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту та комісії, проте дійшов помилкового висновку про задоволення вимог у повному обсязі в частині стягнення заборгованості за відсотками, у зв`язку з чим рішення Чернігівського районного суду від 17.03.2026 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення відсотків шляхом зменшення розміру стягнутих відсотків до 17 920,00 грн, тому підлягає зменшенню загальна сума заборгованості за кредитним договором, стягнута з ОСОБА_1 , з 44480,00 грн до 35 520,00 грн (16 000,00 грн тіло кредиту + 17 920,00 грн відсотки + 1 600,00 грн - комісія).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» на суму 35 520,00 грн (35 520,00 грн від 52 480,00 грн становить 67,7 %), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судового збору, зменшивши суму з 2 053,23 грн до 1 623,01 грн (2 422,40 грн х 67,7 %).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на 32,3 %, у матеріалах справи наявні належні докази понесення відповідачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 108, 117), то відповідно з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1 467,07 грн (4 542,00 грн х 32,3 %) за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2026 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та судових витрат – змінити, зменшивши розмір стягнутої заборгованості з 44 480,00 грн до 35 520,00 грн, судового збору з 3 028,00 грн до 2 384,03 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 1 467,07 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 02.06.2026.

Головуючий Судді :