ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 року м.Дніпро Справа № 908/2079/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області на рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 (суддя Левкут В.В.)
у справі № 908/2079/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврогаз ЛТД", м. Черкаси
до Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області, смт. Розівка, Пологівський район, Запорізька область
про стягнення 47 298,28 грн,-

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Єврогаз ЛТД" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області про стягнення 47 298,28 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі №908/2079/23 позов задоволено. Стягнуто з Розівського ОЗЗСО І-ІІІ ст. на користь ТОВ "Єврогаз ЛТД" 47 298,28 грн боргу та 2 684,00 грн судового збору за подання позову.
Не погодившись з вказаним рішенням Розівським опорним закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області подано апеляційну скаргу, згідно якої просив скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі №908/2079/23 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає про відсутність належних доказів направлення рахунків за спожиту електричну енергію та актів приймання-передачі електричної енергії відповідачу, які ним не були підписані, у зв`язку з чим позивачем не надано доказів споживання електроенергії споживачем. Відповідач також стверджує, що електроустановка об`єкта відповідача знаходиться на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, а отже наявність факту споживання електричної енергії саме вказаною електроустановкою, не свідчить про споживання електроенергії відповідачем. При цьому відповідач зазначав про пошкодження електромереж та знищення в березні 2022 року трансформаторної підстанції, яка знаходилась на його території, а також про призупинення закладом освітнього процесу. Окрім зазначеного скаржник посилався на наявність форс-мажорних обставин (лист Торгово-промислової палати України (далі - ТППУ) № 202/02.0-7.1 від 28.02.2022), та зазнав, що ним було повідомлено постачальника про наявність форс-мажорних обставин та надіслано повідомлення що з 25.02.2022 заклад не здійснює свою діяльність, про фактичну відсутність постачання електроенергії внаслідок активних бойових дій, втрату контролю за використанням майна закладу з 03.03.2025 внаслідок окупації агресором, а також незаперечена проти припинення електропостачання. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.04.2024 відкрито апеляційне провадження та ухвалено здійснювати її розгляд у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.10.2024 зупинено провадження за апеляційною скаргою Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі №908/2079/23 до закінчення розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №908/1162/23.
У зв`язку з прийняттям Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови у справі №908/1162/23, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі № 908/2079/23.
Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом 17.01.2022 між ТОВ "Єврогаз ЛТД" (постачальник) та Розівським ОЗЗСО І-ІІІ ст. (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № ЕС-13/2022 (далі - договір), за умовами якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб його електроустановок, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи розподілу (далі - ОСР) договору про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії (п. 2.2 договору).
Згідно із п. 2.3 договору постачальник продає електричну енергію споживачу у кількості 33 051 кВт*год.
Пунктом 3.1 договору визначено, що початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена у заяві-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору.
У пункті 5.1 договору узгоджено, що споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, які визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього договору.
Відповідно до п. 5.7 Договору, розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання (далі - спецрахунок). Оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього Договору. Спецрахунок Постачальника зазначається у платіжних документах Постачальника, у тому числі у разі його зміни.
Згідно із п. 5.8 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.01.2022) оплата вартості спожитої електричної енергії за договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 10-ти робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 10-ти робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.
За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (п. 9.1. договору).
Відповідно до п. 12.1. договору, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).
Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього Договору (п. 12.2).
Строк виконання зобов`язань за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин (п. 12.3).
Пунктом 12.4. договору визначено, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом чотирнадцяти днів з дня їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства.
Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постачальнику за електричну енергію, яка була надана до їх виникнення (п. 12.5).
Відповідно до п. 13.1 договору він укладається на строк, зазначений у комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору.
Додатком 1 до договору є підписана відповідачем заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, згідно з якою початком постачання є 20.01.2022.
До вказаного договору сторонами укладено додаток 2 "Комерційна пропозиція про постачання електричної енергії споживачу".
Пунктом 3 обраної споживачем комерційної пропозиції (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.01.2022) передбачено, що термін надання рахунку та/або акту приймання-передачі спожитої електричної енергії протягом 12 робочих днів після завершення місяця споживання. Оплата акта приймання- передачі електричної енергії та/або рахунку постачальника має бути здійснена споживачем протягом 10 робочих днів від дати його отримання споживачем, але відповідно до вимог Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 312 від 14.03.2018, не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Як зазначає позивач, на виконання умов договору ним, у період з березня по листопад 2022 року було поставлено споживачу електричну енергію, про що складено акти прийому-передачі електричної енергії на суму 47 298,28 грн, а саме: № 726 від 07.04.2022 на суму 14 432,16 грн; № 1112 від 09.05.2022 на суму 9 531,56 грн; № 1324 від 31.05.2022 на суму 9 351,80 грн; № 1833 від 11.07.2022 на суму 2 580,84 грн; № 2466 від 09.09.2022 на суму 1 716,28 грн; № 2833 від 12.10.2022 на суму 4 558,20 грн; № 3056 від 09.11.2022 на суму 3 509,60 грн; № 3395 від 09.12.2022 на суму 1 617,84 грн. На оплату відповідачу також були виставлені відповідні рахунки.
Вказані документи направлялись постачальником на електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_1) споживача, яка зазначена у договорі.
Згідно листа № 007-66/212 від 11.01.2023 адміністратора комерційного обліку (далі - АКО) - ПАТ "Запоріжжяобленерго" направленому ТОВ "Єврогаз ЛТД" споживачем за період з березня по листопад 2022 року спожито електричної енергії: за березень 2022 року 3 372 кВт*год; за квітень 2022 року 2 227 кВт*год; за травень 2022 року 2 185 кВт*год; за червень 2022 року 603 кВт*год; за липень 2022 року 0 кВт*год; за серпень 2022 року 401 кВт*год; за вересень 2022 року 1 065 кВт*год; за жовтень 2022 року 820 кВт*год; за листопад 2022 року 378 кВт*год; всього за період з 01.03.2022 по 15.11.2022 складає 11 051 кВт*год.
На електронну адресу відповідача позивачем направлялась вимога № 789-ЄГ від 06.06.2023 щодо сплати заборгованості в сумі 47 298,28 грн, яка споживачем у добровільному порядку не була оплачена, з цих підстав позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
Несплата відповідачем вказаної суми і стала причиною виникнення спору. 
Рішенням господарського суду позовні вимоги задоволено. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про споживання відповідачем електроенергії у період з березня по листопад 2022 року за договором № ЕС-13/2022 від 17.01.2022 на суму 47 298,28 грн вартість якої не була оплачена позивачу.
Щодо викладених обставин колегія зазначає наступне. 
Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.
Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно статей 662, 692 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов`язаний оплатити товар.
За приписами частин 2, 4, 9 статті 72 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку. Оператор системи передачі та оператори систем розподілу забезпечують приєднання електроустановок споживачів до електричних мереж у порядку, встановленому статтею 21 цього Закону. 
Відносини між учасниками роздрібного ринку регулюються правилами роздрібного ринку та договорами між його учасниками. Правила роздрібного ринку оприлюднюються на офіційних веб-сайтах регулятора та електропостачальників. Споживач сплачує за поставлену йому електричну енергію та надані послуги згідно з умовами договорів, укладених відповідно до правил роздрібного ринку.
Згідно пункту 4.12 ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від АКО в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.
Пунктом 4.3 ПРРЕЕ встановлено, що дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку АКО в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.
Відповідно до пп. 15 п. 1.2.1 Кодексу комерційного обліку електричної енергії (далі - Кодекс КОЕЕ), затвердженого постановою НКРЕКП № 311 від 14.03.2018, дані комерційного обліку електричної енергії (дані комерційного обліку) - це дані, отримані на основі вимірювання або розрахунковим шляхом під час здійснення комерційного обліку електричної енергії, а також дані про стан засобів комерційного обліку, що використовуються для здійснення розрахунків та проведення аналізу на ринку електричної енергії.
Згідно пп. 8.6.1, 8.6.7, 8.6.15, 9.14.1, 9.14.3 даного Кодексу зчитування показів з лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або постачальників послуг комерційного обліку електричної енергії (далі - ППКО) (у ролі оператора зчитування даних з лічильників - ОЗД) відповідно до цього Кодексу та умов договору. Зчитування показів (збір даних) з лічильників у непобутових та колективних побутових споживачів у разі відсутності можливості їх автоматизованого дистанційного зчитування провадиться споживачем щомісяця на перше число місяця, наступного за розрахунковим. При обладнанні вузлів обліку засобами дистанційної передачі даних інформант про покази лічильників за розрахунковий місяць формується відповідним ППКО через канали дистанційного зв`язку. Дані, отримані від споживача, при проведенні процедур їх перевірки та в розрахунках мають менший пріоритет ніж дані, отримані безпосередньо оператором системи або ППКО. АКО має передавати адміністратору розрахунків (далі - АР) та учасникам ринку сертифіковані дані комерційного обліку в обсязі, необхідному та достатньому для проведення ними розрахунків та виставлення рахунків своїм контрагентам. Учасники ринку та АР використовують для розрахунків та інших комерційних цілей виключно сертифіковані дані щодо обсягів виробленої, відпущеної, переданої, розподіленої, спожитої, імпортованої та експортованої електричної енергії, що отримані від АКО та зберігаються у нього для кожної точки комерційного обліку (ТКО).
ПАТ «Запоріжжяобленерго», як ОСР та АКО, було надано позивачу інформацію про обсяг спожитої електричної енергії електроустановками відповідача, у спірний період, про що свідчить лист вих.№007-66/121 від 11.01.2023. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно із п. 5.8 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25.01.2022) оплата вартості спожитої електричної енергії за договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 10-ти робочих днів з моменту отримання його споживачем, або протягом 10-ти робочих днів від дати, зазначеної у комерційній пропозиції, щодо оплати рахунку, оформленого споживачем.
Як було зазначено позивач просить стягнути з відповідача 47 298,28 грн. вартості електричної енергії, поставлено останньому в період з березня по листопад 2022 року. 
Разом з тим апеляційний суд зазначає, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (зі змінами), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, територія Розівської селищної територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тимчасово окупованою територією України з 03.03.2022.
Позивач не заперечує той факт, що борг за електроенергію нараховано стосовно об`єктів, які розташовані на території Розівської селищної ради Пологівського району за період, коли територія вже знаходилася під окупацією РФ.
Як зазначає відповідач, він не міг споживати електричну енергію у спірний період. Навіть наявність факту споживання електроустановкою об`єкта відповідача, яка територіально розташована на тимчасово окупованій території електричної енергії, не свідчить про споживання електроенергії саме відповідачем і не є підставою для покладення на відповідача таких витрат. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (ст. 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України").
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.
На такі правочини не поширюється дія положення абз. 2 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 сформульовано висновки щодо комплексного застосування положень пункту 7 частини 1 статті 11, пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 та статей 13, 131 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VІІ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (в редакції, чинній із 07.05.2022) в подібних правовідносинах, що виникли у зв`язку з переміщенням електроенергії лініями електропередач на тимчасово окуповані території після їх окупації російською федерацією.
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що існуючі міжнародні правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положеннях IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, учасницею якої є Україна (дата набрання чинності для України 24.08.1991). Стаття 42 «Положення про закони і звичаї війни на суходолі», що є додатком до цієї Конвенції, встановлює, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Як частина законодавства України положення IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року мають застосовуватися у сукупності із нормами законодавства України, в тому числі для тлумачення останніх та потреб правозастосовної практики.
За визначенням, наданим у статті 1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Водночас, виходячи зі статті 2 Закону № 1207-VII, метою цього закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Вказівка на мету закону визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України міститься також у його преамбулі в чинній редакції.
Тобто, як за міжнародними правовими нормами, так і за законодавством України територія визнається окупованою в силу наявних фактичних обставин; натомість закон не може змінювати цього факту, а встановлює правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території.
Також об`єднана палата Верховного Суду зазначила, що у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України») правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 131 Закону № 1207-VII, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Враховуючи те, що факт окупації Пологівського району, зокрема смт.Розівка з 03.03.2022 по теперішній час є загальновідомим фактом, вказана територія також включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (зі змінами), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, приймаючи до уваги положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у даний період не повинно було здійснюватися постачання електричної енергії позивачем на окуповану територію.
Разом з тим судом першої інстанції вищенаведене враховано не було та зроблено помилкові висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи та неправильно застосовано норми права, що регулюють спірні правовідносини. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції (див., mutatismutandis, рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За таких умов, доводи апелянта знайшли своє підтвердження, апеляційним судом встановлено наявність правових та фактичних підстав для скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі № 908/2079/23 як такого, що прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду встановленим обставинам, при неправильному застосуванні норм матеріального права, та прийняття в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи результат розгляду апеляційної скарги витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі №908/2079/23 задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 02.02.2024 у справі №908/2079/23 - скасувати.
Постановити нове рішення - в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Єврогаз ЛТД" (вул. Гоголя, буд. 137, м. Черкаси, 18002; ідентифікаційний код 41665589) на користь Розівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області (вул. Центральна, 34, селище міського типу Розівка, Пологівський район, Запорізька область, 70300; ідентифікаційний код 25218549) в особі директора Тарасенко Віри Михайлівни (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн., про що видати наказ.
Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г.Іванов

Суддя А.Є. Чередко