ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" червня 2026 р. Справа№ 911/496/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Алданової С.О. 

за участю:
секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,
представників сторін:
від позивача: не з`явилися;
від відповідача: Гнатюк М.М. (в залі суду);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбі перспектива»
на ухвалу Господарського суду Київської області від 26.03.2026 (повний текст складено 26.03.2026)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбі перспектива» 
про забезпечення позову
у справі № 911/496/26 (суддя Щоткін О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбі перспектива»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилівська птахофабрика»
про визнання права іпотекодержателя,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
24.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Комбі перспектива» (далі - Товариство) сформувало у системі «Електронний суд» заяву про забезпечення позову (далі - заява), у якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Бройлерну ферму № 6 загальною площею 13558,4 кв. м, опис: санпропускник, А, 222,1 кв. м; альтанка, Б; майстерня, В, 10,5 кв. м; будівля трансформаторної підстанції, Г; пташник, Д, 1108,2 кв. м; пташник, Е, 1109,2 кв. м; пташник, Ж, 1109,5 кв. м; пташник, З, 1109,2 кв. м; пташник, К, 1109,2 кв. м; пташник, Л, 1109,3 кв. м; пташник, М, 1109,6 кв. м; пташник, Н, 1109,4 кв. м; пташник, О, 1109,0 кв. м; пташник, П, 1109,2 кв. м; пташник, Р, 1109,6 кв. м; пташник, С, 1109,1 кв. м; склад, Т, 15,3 кв. м; під`їзні майданчики, І; кормові бункера, ІІ, V ХVІІ; дороги, ІІІ-VІ; огорожа, 1-4, розташовану за адресою: Київська обл., Бучанський р. (раніше - Вишгородський), с. Гаврилівка, Квартал 6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 390164532218, та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Бройлерної ферми № 6 до набрання законної сили рішенням у справі № 911/496/26.
На обґрунтування вимог заяви Товариство посилається на наявність реальної загрози ускладнення або унеможливлення виконання можливого рішення суду у цій справі. 
Зокрема, заявник зазначає, що право іпотеки на спірний об`єкт нерухомого майна станом на час звернення до суду не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилівська птахофабрика» (далі - Птахофабрика) як зареєстрований власник має можливість безперешкодно розпоряджатися таким майном, у т. ч. відчужити його третім особам без згоди Товариства.
За доводами Товариства, існує ризик відчуження спірного майна на користь добросовісного набувача, що, з огляду на положення ст. 388 ЦК України, унеможливить його витребування та призведе до втрати ним (позивачем) права іпотекодержателя як єдиної гарантії виконання зобов`язань за договором.
Товариство також вказує на наявність ризику так званого «ланцюгового» відчуження майна, що може спричинити необхідність залучення до участі у справі нових осіб, ускладнення предмета спору та судового розгляду.
На думку Товариства, Птахофабрика створила передумови для вільного відчуження нерухомого майна, зокрема, шляхом затвердження нової редакції статуту, якою відчуження нерухомості віднесено до звичайної господарської діяльності та не передбачені обмеження щодо прийняття відповідних рішень.
За твердженням позивача, невжиття заходів забезпечення позову призведе до втрати предмета спору та матиме наслідком ухвалення судового рішення, яке не зможе бути реально виконане, у зв`язку з чим заявник просить вжити заходів забезпечення позову з метою збереження існуючого стану речей до вирішення спору по суті.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2026 відмовлено Товариству у задоволенні заяви від 24.03.2026 про забезпечення позову.
Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої Товариством заяви, оскільки заявник не довів наявності обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову, а наведені у заяві доводи не підтверджують існування реального ризику утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2026, Товариство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову Товариства.
Товариство не погоджується з оскаржуваною ухвалою та вважає її такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права; висновки суду першої інстанції скаржник вважає такими, що не відповідають обставинам справи.
На думку скаржника, суд першої інстанції: застосував до нього (позивача) надмірні вимоги щодо доказування; не надав належної оцінки юридичним передумовам відчуження Об`єкта третім особам; не надав належної оцінки ризику незворотної втрати Об`єкта; хибно ототожнив звичайний комерційний ризик з ризиком унеможливлення виконання рішення суду у справі.

Позиції учасників справи.
Птахофабрика надала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали оскарження ухвали у справі №911/496/26 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною Товариства на ухвалу Господарського суду Київської області від 26.03.2026 до надходження матеріалів оскарження ухвали у справі №911/496/26.
06.05.2026 матеріали оскарження у справі №911/496/26 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на ухвалу Господарського суду Київської області від 26.03.2026 у справі №911/496/26. Розгляд справи призначено на 01.06.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Товариство звернулося до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 20.02.2026 до Птахофабрики, у якій просить:
- визнати за Товариством право іпотекодержателя щодо об`єкта нерухомого майна - Бройлерної ферми №6 загальною площею 13558,4 кв. м, опис: санпропускник, А, 222,1 кв. м; альтанка, Б; майстерня, В, 10,5 кв. м; будівля трансформаторної підстанції, Г; пташник, Д, 1108,2 кв. м; пташник, Е, 1109,2 кв. м; пташник, Ж, 1109,5 кв. м; пташник, З, 1109,2 кв. м; пташник, К, 1109,2 кв. м; пташник, Л, 1109,3 кв. м; пташник, М, 1109,6 кв. м; пташник, Н, 1109,4 кв. м; пташник, О, 1109,0 кв. м; пташник, П, 1109,2 кв. м; пташник, Р, 1109,6 кв. м; пташник, С, 1109,1 кв. м; склад, Т, 15,3 кв. м; під`їзні майданчики, І; кормові бункера, II, V-XVII; дороги, III-VI; огорожа, 1-4, розташовану за адресою: Київська обл., Бучанський р. (раніше - Вишгородський), с. Гаврилівка, Квартал, 6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 390164532218 - як такого, що виникло в силу закону у зв`язку з його продажем з відстроченням платежу (в кредит) за договором купівлі-продажу № 1715 від 31.10.2025;
- визнати, що Бройлерна ферма №6 загальною площею 13558,4 кв. м, опис: санпропускник, А, 222,1 кв. м; альтанка, Б; майстерня, В, 10,5 кв. м; будівля трансформаторної підстанції, Г; пташник, Д, 1108,2 кв. м; пташник, Е, 1109,2 кв. м; пташник, Ж, 1109,5 кв. м; пташник, З, 1109,2 кв. м; пташник, К,1109,2 кв. м; пташник, Л, 1109,3 кв. м; пташник, М, 1109,6 кв. м; пташник, Н, 1109,4 кв. м; пташник, О, 1109,0 кв. м; пташник, П, 1109,2 кв. м; пташник, Р, 1109,6 кв. м; пташник, С, 1109,1 кв. м; склад, Т, 15,3 кв. м; під`їзні майданчики, І; кормові бункера, II, V-XVII; дороги, III-VI; огорожа, 1-4, розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р. (раніше - Вишгородський), с. Гаврилівка, Квартал, 6, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 390164532218 (далі - Об`єкт), є обтяженою іпотекою (іпотека в силу закону) на користь позивача в забезпечення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни за договором у розмірі 8950000 грн - до моменту повного виконання такого зобов`язання.
На обґрунтування заявлених вимог Товариство зазначило, що 31.10.2025 сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого Об`єкт було передано у власність Птахофабрики з відстроченням оплати (продаж у кредит) і станом на дату звернення до суду Птахофабрика вартість майна не сплатила.
За доводами Товариства, у зв`язку з переданням майна до повної оплати його вартості у нього в силу закону виникло забезпечувальне право іпотекодержателя (іпотека в силу закону) на зазначений Об`єкт нерухомості. Водночас відсутність окремого іпотечного договору унеможливлює державну реєстрацію такого обтяження, а тому Товариство звернулося до суду з позовом з вимогами про визнання за ним права іпотекодержателя та встановлення факту обтяження майна іпотекою.
02.03.2026 Господарський суд Київської області своєю ухвалою прийняв позовну заяву Товариства до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання.
Товариство звернулося із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, вимоги та обґрунтування якої наведено вище за текстом цієї постанови.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 ГПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 зазначено: «Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала таке: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Процесуальне законодавство не зобов`язує суд під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише має за мету запобігти ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено лише відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15.12.2017 законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Арешт майна як спосіб забезпечення позову передбачає накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанова Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у cправі №908/2382/21).

Суд встановив, що 31.10.2025 сторони уклали договір купівлі-продажу з відстроченням платежу і відповідно до викладених у позові обставин цей договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу з відстроченням платежу (продажу в кредит), який згідно зі ст. 694 ЦК України передбачає виникнення у продавця забезпечувального права на продане майно до моменту його повної оплати.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон)).
За правилом ч. 5, 6 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
У ст. 1 Закону закріплено такі визначення: пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно (абз. 11); вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна (абз. 12); нижчий пріоритет - пріоритет, встановлений пізніше пріоритету будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна (абз. 13). Конструкція пріоритету спрямована на вирішення колізії прав (як цивільних, так і публічних) на той же самий предмет іпотеки. Особа, право якої виникло раніше, має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, перед іншими суб`єктами. Пріоритет є втіленням ще римського принципу qui prior est tempore, potior eat jure (перший в часі - сильніший по праву).
Крім того, Закон імперативно визначає наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи. Зокрема, ст. 23 Закону прямо передбачає, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у т. ч. в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, тобто сам по собі перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи не припиняє іпотеки та не усуває її чинності для набувача.
Підстави припинення іпотеки визначені ст. 17 Закону України "Про іпотеку" та не містять такої підстави як набуття права власності третьою особою за відсутності запису про іпотеку в Державному реєстрі, що свідчить про відсутність у спеціальному законі нормативного зв`язку між самою лише відсутністю реєстрового запису та припиненням іпотеки.
Суд також зазначає, що сам факт укладення договору купівлі-продажу та передання майна у власність відповідача свідчить про те, що позивач свідомо реалізував належне йому право розпорядження майном, добровільно передавши його у власність відповідача до моменту повної оплати, тобто обрав модель поведінки, за якої ризик неплатежу з боку покупця не усувається, а лише мінімізується за рахунок передбачених законом або договором способів забезпечення виконання зобов`язання.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач як зареєстрований власник об`єкта має «нічим не обмежене право» розпоряджатися ним у будь-який момент на власний розсуд.
Сама по собі наявність у відповідача статусу власника та пов`язаних із цим повноважень не може розцінюватися як обставина, що свідчить про ризик порушення прав позивача. Інакше будь-яке право власності автоматично створювало би підстави для забезпечення позову, що суперечить суті цього процесуального інституту.
Доводи заяви, що розглядається, свідчать, що заявник фактично ототожнює наявність у відповідача права розпорядження майном із наявністю загрози його реалізації на шкоду позивачу. Проте такі висновки є помилковими, оскільки можливість реалізації не означає наміру його реалізації та не підтверджує вчинення відповідних дій.
Більш того, вказаний довід не узгоджується із тією обставиною, що саме позивач, укладаючи договір купівлі-продажу з відстроченням платежу та передаючи майно у власність відповідача до моменту його повної оплати, погодився на наділення відповідача повним обсягом правомочностей власника, включаючи право розпорядження майном.
Таким чином, посилання позивача на «нічим не обмежене» право відповідача розпоряджатися Об`єктом носить оціночний характер та не підтверджує наявності обставин, які свідчили би про реальну загрозу відчуження майна чи ускладнення виконання рішення суду.
Доводи заявника щодо наявності загрози відчуження об`єкта нерухомого майна третім особам ґрунтуються виключно на припущеннях та загальних міркуваннях про можливість такого відчуження, що саме по собі не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Заявник не надав суду жодних належних та допустимих доказів вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на відчуження спірного майна (укладення попередніх договорів, ведення переговорів, розміщення оголошень тощо).
Доводи заявника про затвердження відповідачем нової редакції статуту та віднесення операцій з нерухомим майном до звичайної господарської діяльності також не свідчать про реальність загрози відчуження саме спірного Об`єкта, оскільки такі положення є типовими для суб`єктів господарювання та не підтверджують намірів вчинення конкретних правочинів.
Щодо доводів Товариства про те, що заходи забезпечення позову спрямовані не на усунення комерційного ризику неплатежу з боку відповідача, а виключно на забезпечення можливості виконання рішення у справі, колегія суддів зазначає, що за визначенням ст. 1 Закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Тобто предметом іпотеки є об`єкт нерухомого майна, відчужений Товариством та придбаний Птахофабрикою за договором від 31.10.2025 купівлі-продажу з відстроченням платежу, і, з огляду на наведені вище за текстом цієї постанови положень Закону, суд вважає, що Товариство не довело існування реального ризику утруднення чи неможливості виконання рішення суду.
Крім того, як зазначає сам позивач і не заперечується відповідачем, за умовами договору від 31.10.2025 Птахофабрика зобов`язалася протягом 6 місяців з моменту нотаріального посвідчення цього договору, але у будь-якому випадку не пізніше 01.05.2026 сплатити ціну Об`єкта одним або декількома платежами шляхом прямого банківського переказу на банківський рахунок продавця (Товариства). Водночас із заявою про забезпечення позову Товариство звернулося 24.03.2026, тобто до закінчення визначеного договором остаточного терміну сплати ціни Об`єкта.
Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що заявник не довів наявності обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову, а наведені у заяві доводи не підтверджують існування реального ризику утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбі перспектива» на ухвалу Господарського суду Київської області від 26.03.2026 у справі №911/496/26 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 26.03.2026 у справі №911/496/26 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 10.06.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова