ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/2987/24
провадження № 22-ц/818/2154/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Комунальний заклад «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Комунального закладу «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради» на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2025 року ухвалене у складі судді Богдан М.В., -
ВСТАНОВИВ:
В травні 2025 року ОСОБА_1 вернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу КЗ «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради» № 150-К від 02.06.2023 року «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_2 » про звільнення позивача з посади вчителя хіміїї з 02.06.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням дії трудового договору та поновлення ОСОБА_1 на роботі з формою трудового договору - безстроковий. Рішення допустити до негайного виконання.
В обґрунтування позову зазначено, що згідно наказу відповідача № 60-к від 31.08.2021, позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду вчителя хімії з 01.09.2021 року за строковим трудовим договором до 27.05.2022 року. Згідно наказу відповідача № 24-К від 27.05.2022 ОСОБА_3 , строк дії строкового трудового договору з позивачем ОСОБА_1 продовжено з 27.05.2022 по 02.06.2023. В графі «з наказом ознайомлена» підпис ОСОБА_1 - відсутній. Згідно витягу з протоколу № 1 засідання педагогічної ради Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Харківської міської ради Харківської області в режимі відеоконференції від 31.08.2022 було прийнято рішення розпочати 2022/2023 навчальні роки для здобувачів освіти Харківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області в дистанційному форматі. Усім педагогічним працівника освітній процес здійснювати з використанням технології дистанційного навчання в синхронному режимі згідно з розкладом занять для учнів, що перебувають в Україні, в асинхронному режимі для учнів, що перебувають закордоном і навчаються в місцевих школах. Педагогічним працівникам освітній процес здійснювати за допомогою освітньої програми Human. Згідно наказу відповідача № 150-K від 02.06.2023 ОСОБА_1 - вчителя хімії звільнено с посади з 02.06.2023 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням дії трудового договору. Відмітка про ознайомлення з наказом також у наказі відсутня.
Виходячи з наведеного, у відповідача не існувало передбачених законодавством підстав для укладення з позивачкою строкового трудового договору після прийняття рішення великої плати Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року. Згідно рішення Конституційного суду, відповідач мав укласти з позивачем безстроковий трудовий договір. У зв`язку з цим, наказ відповідача про звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням дії трудового договору є незаконним та підлягає скасуванню.
Позивач у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації, вимушена виїхати за межі України та скористатись правом на тимчасовий захист в Польщі. Через що позбавлена була можливості ознайомитись з наказом та укласти відповідний договір особисто. З набранням рішенням Конституційного суду законної сили, вона вважала, що автоматичної договір змінено згідно розпорядження директора школи на безстроковий. 
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано наказ № 150-К від 02.06.2023 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_4 , виданого директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області про звільнення ОСОБА_1 вчителя хімії з посади з 02.06.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням дії трудового договору.
Поновлено ОСОБА_1 з 02 червня 2023 року до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області на посаді вчителя хімії.
Стягнуто з Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області 1211,20 грн в дохід держави судовий збір.
Зобов`язано допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Рішення обґрунтовано тим, що починаючи з 07 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести ОСОБА_1 із строкового трудового договору на безстроковий, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023. Таким чином, відповідач прийняв незаконний наказ про звільнення з підстав закінчення строкового трудового договору. 
Не погодившись з рішенням суду Комунальний заклад «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову. Зазначає що рішення Конституційного суду України №1-з/2033 від 07.02.2023 року не має зворотної дії відносно трудових правовідносин, які виникли раніше, та не може бути застосовано у цій справі. Зазначене відповідає приписам ч.1,2 ст. 152 та ст.58 Конституції України. Крім того звертає увагу суду що позивач не подавала жодної заяви про висловлювання намірів про продовження дії трудового договору на невизначений строк. 3 огляду на те, що позивач не надавала згоду відповідачу продовжити дію трудового договору на невизначений строк, єдине та достатнє рішення, яке міг ухвалити роботодавець по закінченню строкового договору з працівником є прийняття наказу про припинення трудового договору з останнім.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи згідно Наказу № 60-к від 31.08.2021 року, позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду вчителя хімії з 01.09.2021 року за строковим трудовим договором до 27.05.2022 року.(а.с.8)
Згідно наказу № 24-К, виданого 27.05.2022 року директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Бендюк О.А., строк дії строкового трудового договору з позивачем ОСОБА_1 продовжено з 27.05.2022 по 02.06.2023 року. В графі «з наказом ознайомлена» підпис ОСОБА_1 - відсутній. (а.с.6)
Відповідно до наявного в матеріалах справи акту №1 від 27.05.2022 року вбачається що ОСОБА_1 було в телефонному режимі ознайомлено з наказом про продовження терміну дії її строкового трудового договору з 27.05.2022 по 02.06.2023 року. Даний акт підписано головою комісії, скріплено печаткою та підписано трьома членами комісії, відповідно до закону України від 15.03.2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».(а.с.60 зворот)
Згідно витягу з протоколу № 1 засідання педагогічної ради Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Харківської міської ради Харківської області в режимі відеоконференції від 31.08.2022 року було прийнято рішення розпочати 2022/2023 навчальні роки для здобувачів освіти Харківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області в дистанційному форматі. Усім педагогічним працівника освітній процес здійснювати з використанням технології дистанційного навчання в синхронному режимі згідно з розкладом занять для учнів, що перебувають в Україні, в асинхронному режимі для учнів, що перебувають закордоном і навчаються в місцевих школах. Педагогічним працівникам освітній процес здійснювати за допомогою освітньої програми Human. (а.с.7,58)
Згідно наказу № 150-K від 02.06.2023 року «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 », виданого директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 - вчителя хімії звільнено з посади з 02.06.2023 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням строку дії трудового договору. Відмітка про ознайомлення з наказом також у наказі відсутня.(а.с.18)
Відповідно до наявного в матеріалах справи акту №2 від 23.03.2023 року вбачається що ОСОБА_1 було в режимі відеозв`язку було повідомлено про припинення з нею трудових відносин після 02.06.2023 року як з вчителем хімії, через закінчення строку дії трудового договору. Даний акт підписано головою комісії, скріплено печаткою та підписано трьома членами комісії, відповідно до закону України від 15.03.2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».(а.с.61)
Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
З змістом ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.
Контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП).
Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України.
Правове становище працівників, що уклали строкові трудові договори, загалом не відрізняється від правового становища працівників, які уклали трудові угоди на невизначений термін (зокрема, вони також мають право на відпустку, грошову компенсацію за невикористану відпустку тощо). Найсуттєвішою ж відмінністю між безстроковими та строковими трудовими договорами є те, що останні, зазвичай, припиняються внаслідок закінчення строку, на який їх було укладено (при цьому не потрібно ані заяви працівника, ані обґрунтування причин його звільнення).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Статтею 36 КЗпП України встановлені підстави припинення трудового договору.
Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).
Підпунктом 2 пункту 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16 січня 2020 року №463-ІХ (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані були припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.
Крім того, ЗУ «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону № 463-ІХ, згідно з яким педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років, унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників.
Відповідно до резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 абзац третій частини другої статті 22 Закону № 463-IX, визнаний неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Отже, з аналізу Рішення Конституційного Суду України від 07.02.2023 року №1-р/2023, слід дійти до висновку, що визнана неконституційною норма закону, яка передбачала обов`язковість укладання строкового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, саме з 07.02.2023 року.
Згідно із ч. 2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, є недійсними.
Таким чином, законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.
Отже, починаючи з 07 лютого 2023 року у відповідача виник обов`язок перевести ОСОБА_1 із строкового трудового договору на безстроковий, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 1-р/2023.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено, що роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення (частина третя статті 23 КЗпП).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (постанова Верховного Суду у складі колегії від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20)). Хоча сторонами і було укладено строкові договори, однак укладення їх на визначений строк було обумовлено не згодою сторін, а обмеженнями, встановленими у законодавстві, які в подальшому були визнані дискримінаційними.
Тому, колегія суддів вважає, що факт закінчення строкового трудового договору за встановлених у справі обставин, не надає відповідачу правових підстав для звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. За наведених обставин наказ №150-к від 02 червня 2023 року про звільнення позивача не може вважатися законним, і є таким, що порушує права позивача на працю.
За змістом статті 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого Законом.
Згідно ст.,ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В супереч вимог зазначених процесуальних норм відповідач не надав суду доказів інформування ОСОБА_1 про існуючі вакансії, що відповідають її кваліфікації, а також можливість укладення з нею безстрокового трудового договору. 
Оскільки акт, який суперечить Конституції України, є неконституційним із моменту його прийняття, а рішення Конституційного Суду лише офіційно підтверджує існування цієї невідповідності, а не створює її та враховуючи те, що звільнення відповідачки відбулося вже після ухвалення рішення КСУ, тобто після того, як втратив чинність абзац третій частини другої статті 22 Закону № 463-ІХ, судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність підстав для застосування рішення Конституційного Суду від 07.02.2023 року №1-р/2023 до спірних правовідносин. 
Таким чином під час судового розгляду були встановлені допущені відповідачем порушення при звільненні ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.
Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності судова колегія вважає не обґрунтованими та відхиляє враховуючи наступне.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку ( постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Надалі постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 р «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» постановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.
Відповідно до ч.3 ст.7 Закону визначено що кожна із сторін трудового договору зобов`язана постійно (у тому числі під час призупинення дії трудового договору) забезпечувати можливість комунікації з нею та невідкладно (у строк не більше 10 календарних днів) інформувати іншу сторону трудового договору про зміну своїх контактних даних, зокрема адреси місцезнаходження (місця проживання), адреси електронної пошти (за наявності), номерів телефону тощо. Виконання цього обов`язку забезпечується:
роботодавцем - шляхом внесення відповідних змін до відомостей про нього, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
роботодавцем - фізичною особою, яка не є підприємцем, - шляхом надсилання інформації на адресу місцезнаходження (місця проживання), адресу електронної пошти та/або за номером телефону працівника;
працівником - шляхом надсилання інформації на адресу місцезнаходження роботодавця або адресу електронної пошти роботодавця, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. У разі відсутності у працівника можливості надіслати інформацію засобами поштового зв`язку та/або технічними засобами електронних комунікацій роботодавець може бути повідомлений з використанням засобів телефонного зв`язку шляхом надсилання текстового повідомлення на офіційний номер телефону роботодавця.
Судом встановлено що 23.03.2023 року за №31/02-26/23 відповідачем було складено повідомлення щодо попередження позивача ОСОБА_1 про призупинення трудових відносин з 02.06.2023 року у зв`язку із неможливістю надати тижневе навантаження на 2023/2024 року, та 23.03.2023 року було складено акт про те що 23.03.2023 року ОСОБА_1 була повідомлена в режимі відеозв`язку про припинення трудових відносин після 02.06.2023 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.
Згідно наказу № 150-K від 02.06.2023 року «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 », виданого директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 78 Харківської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 - вчителя хімії звільнено з посади з 02.06.2023 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням строку дії трудового договору. Відмітка про ознайомлення з наказом також у наказі відсутня.
02.06.2023 року позивачем було складено акт про те що ОСОБА_1 не з`явилась у день звільнення за трудовою книжкою та не зверталась з письмовою заявою щодо доставки на адресу поштою.
Проте колегія суддів зазначає що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту ознайомлення позивача з вказаним наказом та повідомленням. В матеріалах справи відсутні докази що зазначені документи направлялись позивачу засобами поштового чи електронного зв`язку, за допомогою електронної пошти або месенджерів. 
В матеріалах справи наявні скріншоти з мобільного додатку “Viber” зі змісту яких вбачається що комунікація між позивачем та відповідачем здійснювалась через вказаний месенджер, наявні фото заяв позивача щодо надання ОСОБА_1 відпустки, скріншот повідомлення що датовано 30.06.2023 року щодо направлення їй розрахунку (а.с. 81), що свідчить про наявність можливості для комунікації між сторонами у справі.
Доказів направлення ОСОБА_1 копії оскаржуваного наказу про звільнення за закінченням строку трудового договору суду не надано.
Крім того колегія суддів зазначає, що в складеному акті від 23.03.2023 року та повідомлені №31/02-26/23 від 23.03.2023 року наявні розбіжності щодо опису обставин про які відповідач начебто попередив позивача. У складеному повідомленні вказано про намір відповідача призупинити дію трудового договору у зв`язку із неможливістю забезпечення навантаження, а в складеному акті вже вказано намір роботодавця звільнити ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.
Отже колегія суддів позбавлена об`єктивної можливості встановити ті обставини на які посилається відповідач.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Комунального закладу «Харківський ліцей №78 Харківської міської ради» - залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий        О.Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна

Ю.М. Мальований