ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 р.	Справа № 440/13189/24	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, повний текст складено 10.12.25 по справі № 440/13189/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправним та скасування рішення
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення у справі №440/13189/24, в якій просить зазначити мотиви прийняття або відхилення аргументів, наведених у позовній заяві, щодо застосування роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 №8, щодо зарахування до пільгового стажу строкової служби, щодо зарахування до пільгового стажу навчання.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №440/13189/24 залишено без задоволення.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у рішенні від 01.05.2025 судом не визначено способу виконання судового рішення. Вказує, що повторний розгляд заяви позивача про призначення пільгової пенсії знаходиться у безпосередньому прямому нерозривному зв`язку із встановленням наявності пільгового стажу. Стверджує, що перевіривши доводи щодо пільгового стажу, суд першої інстанції дійшов висновку, що період проходження військової служби за мобілізацією підлягає зарахуванню до пільгового стажу за ч.3 ст.114 Закону №1058-IV в одинарному обчисленні. Звертає увагу, що частиною 3 ст.114 Закону №1058-IV передбачено право на пільгову пенсію за двома критеріями: зайнятість 25 років за Постановою №202; зайнятість 20 років за провідною професією. Однак, суд першої інстанції не вказав, до якого саме стажу підлягає зарахування військової служби за мобілізацією. Зауважує, що при обчисленні пільгового стажу існують варіанти: зарахувати або не зарахувати до пільгового стажу навчання та строкову військову службу. Проте, суд першої інстанції не надав правової оцінки аргументам позивача щодо зарахуванню до пільгового стажу періодів строкової військової служби та навчання. Наголошує, що роз`ясненням №8 передбачено взаємозалік пільгового стажу за Списком №1, за Постановою №202 та за провідною професією. Зазначає, що суд першої інстанції в судовому рішенні не вказав, чи підлягає у спірному випадку застосуванню вказане роз`яснення №8. Звертає увагу, що не вирішеним залишилось питання складових пільгового стажу, що стосується суті спору та впливає на спосіб виконання судового рішення.
Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені заздалегідь та належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що всі позовні вимоги, які заявлені, розглянуті належним чином на підставі наявних матеріалів справи та прийнято рішення про часткове їх задоволення. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в ухваленні додаткового рішення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що КАС України передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.01.2020 у справі №9901/118/19.
Отже, процесуальний інститут додаткового судового рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Разом з тим, додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Додаткове рішення може бути ухвалене на підставі лише тих доказів, які досліджувалися під час судового розгляду справи і лише за тими обставинами, які були предметом встановлення та оцінки судом.
Додаткове рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору, а так само, які вирішені не так, як вважає за потрібне сторона по справі.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.02.2023 року у справі №160/6209/21 та в ухвалі від 03.04.2023 року у справі №640/2656/21.
Судом встановлено, що 10.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України через вебпортал із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 18.10.2024 №046150015960 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії на пільгових умовах, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, підтвердженого в установленому порядку. 
У рішенні від 18.10.2024 №046150015960 зазначено, що не взято до уваги довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності підписів директора, головного бухгалтера та начальника відділу кадрів, довіреність на право підпису пільгової довідки начальником управління з трудових відносин, менеджером персоніфікованого обліку та інженером персоніфікованого обліку відсутня. Аналіз наданих документів показує, що пільговий стаж роботи відсутній. Загальний стаж становить 20 років 02 місяці 13 днів.
Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах протиправним, ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 18.10.2024 №046150015960 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити пенсію на пільгових умовах відповідно до ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 10.10.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 у справі №440/13189/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2025, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 18.10.2024 №046150015960 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з ч.3 ст.114 Закону України Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду у даній справі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно не зараховано періоди роботи позивача, зазначені у довідці про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 07.10.2024 №1451-1622, виданої ПАТ «АрсеналМіттал Кривий Ріг», оскільки відсутні підписи директора, головного бухгалтера та начальника кадрів, довіреність на право підпису пільгової довідки начальником управління з трудових відносин, менеджером персоніфікованого обліку та інженером персоніфікованого обліку відсутня.
Суд першої інстанції звернув увагу, що записи трудової книжки позивача містять відомості щодо пільгового характеру роботи за Списком №1. Також у трудовій книжці наявні відомості щодо проведення атестації робочого місця позивача за Списком №1. При цьому, надання уточнюючої довідки необхідно лише у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці.
Також, перевіривши доводи позивача про безпідставне неврахування відповідачем до пільгового стажу проходження військової служби за мобілізацією з 09.09.2022 по 10.10.2024, суд першої інстанції дійшов висновку, що період проходження військової служби з 09.09.2022 по 10.10.2024 (по день подачі заяви на призначення пенсії) підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача за ч.3 ст.114 Закону №1058-IV.
Проте, щодо посилання позивача на те, що час проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в бойових діях підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах один місяць за три місяці, суд визнав безпідставними, оскільки відповідно до Порядку №393 (в редакції після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України №119 від 16.02.2022) періоди служби на посадах, що визначені в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, підлягають пільговому обчисленню саме для визначення розміру пенсії, а не для призначення пенсії.
При обранні способу захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції врахував, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, і на власний розсуд розраховувати пільговий чи страховий стаж. Задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання у дискреційні повноваження пенсійного органу, що є неприпустимим.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення від 18.10.2024 №046150015960 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.10.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду у даній справі.
Отже, судом першої інстанції при ухваленні рішення було вирішено всі заявлені позовні вимоги та визначено спосіб виконання судового рішення.
Натомість, у заяві про ухвалення додаткового рішення позивач просить вказати мотиви прийняття або відхилення аргументів, наведених у позовній заяві, щодо застосування роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 №8, щодо зарахування до пільгового стажу строкової служби, щодо зарахування до пільгового стажу навчання.
Колегія суддів зазначає, що наведені заявником вимоги, які на його думку не були вирішені судом, за своїм змістом не є вимогами, не вирішення яких потребує винесення додаткового рішення. Заява зводиться до пропозиції врахувати суб`єктивні судження позивача та задовольнити вимоги при розгляді поданої суду заяви.
Разом з цим, інститут додаткового судового рішення призначений для забезпечення повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок не розгляду окремих позовних вимог, клопотань у справі, питання про судові витрати, визначення способу виконання судового рішення.
При цьому, шляхом ухвалення додаткового судового рішення суд не може змінювати основне судове рішення по суті. 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.252 КАС України для ухвалення додаткового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм прав і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 по справі № 440/13189/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко