П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2026 року м. Київ

Справа № 365/193/26
Провадження: № 22-ц/824/11418/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Згурівського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року, постановлену під головуванням судді Хижного Р. В.,
за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу,
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» Київська філія до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу,

в с т а н о в и в:

У березні 2026 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» Київська філія звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» Київська філія заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу в сумі 1 279,68 грн, 83 грн 3 % річних, 278,05 грн втрат від інфляції та 332,80 грн витрат на оплату судового збору.
23.03.2026 року Згурівським районним судом Київської області видано судовий наказ за вказаною заявою.
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу.
Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу повернуто заявнику без розгляду.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу № 365/193/26 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд безпідставно повернув заяву про скасування судового наказу з додатками до набрання ухвалою законної сили та помилково виходив із необхідності сплати судового збору, оскільки спір стосується захисту прав споживача, а тому заявник звільнений від його сплати на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, скаржник посилався на неправильне застосування ч. 2 ст. 183 ЦПК України, оскільки ст. 170 ЦПК України не передбачає обов`язку заявника додавати до заяви про скасування судового наказу докази направлення її копії стягувачу.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Повертаючи заяву про скасування судового наказу без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не додано документа про сплату судового збору, а клопотання про звільнення від його сплати є необґрунтованим, оскільки пільга, передбачена ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», поширюється на позовне провадження і не застосовується до заяви про скасування судового наказу. Крім того, суд зазначив, що заявником не надано доказів надсилання копії заяви стягувачу, що, на думку суду, з урахуванням положень ст. 183 ЦПК України є підставою для повернення заяви без розгляду.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно із ч.ч. 2-3 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Порядок розгляду справ у наказному провадженні регламентовано в розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.
Форма та зміст заяви про скасування судового наказу та строки її подання, яка подається до суду, визначені у ст. 170 ЦПК України.
Як встановлено ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 170 ЦПК України до заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.
У разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду (ч. 6 ст. 170 ЦПК України).
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
ОСОБА_1 до заяви про скасування судового наказу долучив клопотання про звільнення від сплати судового збору, в якому просив звільнити його від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору для осіб, які звертаються до суду із позовом, скаргою, заявою та іншим зверненням процесуального характеру.
Наведений закон не визначає пільги щодо сплати судового збору споживачами.
Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Преамбула Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц зазначила, що статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Велика Палата констатувала, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді.
Отже, Велика Палата Верховного Суду визначила єдиний підхід щодо застосування судами норм матеріального права під час визначення, чи звільнена особа від сплати судового збору за звернення до суду із позовом на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», сформулювавши, що виключно позивачі - споживачі у таких справах звільняються від справляння судового збору на всіх стадіях судового розгляду.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 160/15864/20 зазначено, що стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.
Ураховуючи наведене, споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу у випадку, якщо вони є позивачами і звертаються до суду з позовами про захист прав споживачів.
Зокрема, такої ж позиції дотримується Верховний Суд при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» за подачу касаційної скарги особами, які не мають процесуального статусу позивача (ухвала від 10 січня 2023 року у справі № 344/8736/21).
Поширення правил цієї норми на боржників у спорах, які вирішуються в порядку наказного провадження, закон не містить.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом в ухвалі від 08 березня 2023 року у справі № 686/15858/22 у подібних за змістом правовідносинах.
У даній справі провадження ініційоване ТОВ «Газорозподільні мережі України» Київська філія щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.
У наказному провадженні, сторонами якого є заявник та боржник, ОСОБА_1 не має процесуального статусу позивача, а тому не є особою, яка звільнена від сплати судового збору при поданні заяви про скасування судового наказу відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
За таких умов особа, яка подала заяву про скасування судового наказу, повинна сплатити судовий збір за подання вказаної заяви у цій справі.
Посилання скаржника на помилкове застосування судом першої інстанції положень ст. 183 ЦПК України не спростовують правильності висновку про повернення заяви без розгляду, оскільки недодержання вимог п. 1 ч. 5 ст. 170 ЦПК України щодо додання документа про сплату судового збору є самостійною та достатньою підставою для повернення неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з ухваленим судовим рішенням.
Ураховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про повернення заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу без розгляду є обґрунтованим та законним.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Згурівського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Згурівського районного суду Київської області від 16 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура