справа № 619/3119/26
провадження № 1-кп/619/403/26

ВИРОК
іменем України

19 червня 2026 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді     ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання   ОСОБА_2 ,
прокурора          ОСОБА_3 ,
обвинуваченого         ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42023052210001026 від 14 листопада 2023 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Золочів Золочівського району Харківської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 13.11.2014 Золочівським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі, На підставі ст. 81 КК України звільнений умовно-достроково, -
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України,
встановив:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 288 від 14.10.2022 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, солдат ОСОБА_4 , в розумінні вимог ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про несення військової служби у час воєнного стану.
Вимоги ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
У відповідності до вимог ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.
Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно з вимогами ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який триває по теперішній час.
Так, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків. 
Однак, ОСОБА_4 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів 06.06.2023, вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану без дозволу командування та поважних причин тимчасово, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд. 
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4  в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 06.06.2023 у ранковий час доби (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений) але не пізніше 06 год. 00 хв., перебуваючи в районі місця несення служби свого підрозділу, а саме в  АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби та з 06.06.2023 по 01.09.2024 перебував поза службою, проводячи час на власний розсуд.
За час відсутності на службі ОСОБА_4 , обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до 01.09.2024, до моменту з`явлення до місця несення служби.
Таким чином, своїми діями ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Крім цього, відповідно до наказу  ІНФОРМАЦІЯ_3 № 192 від 01.09.2024 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 3 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, солдат ОСОБА_4 , в розумінні вимог ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про несення військової служби у час воєнного стану.
Вимоги ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
У відповідності до вимог ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.
Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно з вимогами ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який триває по теперішній час.
Так, ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків. 
Однак, ОСОБА_4 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів 30.09.2024, вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану без дозволу командування та поважних причин, повторно вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби. 
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4  в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи повторно, з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, повторно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 30.09.2024 у вечірній час доби (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений) але не пізніше 21 год. 00 хв., перебуваючи в районі місця несення служби свого підрозділу, а саме в  АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби та незаконно, постійно перебував поза межами місця проходження служби, проводячи час на власний розсуд до 23.03.2026, доки не був виявлений працівниками поліції ВП №2 Богодухівського РВП ГУПН в Харківській області.
За час відсутності на службі ОСОБА_4 , обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводить на власний розсуд.
Таким чином, своїми діями ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Також, відповідно до наказу  ІНФОРМАЦІЯ_3 № 192 від 01.09.2024 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 3 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Являючись військовослужбовцем Збройних сил України, ОСОБА_4 був обізнаний з діючим законодавством щодо заборони носіння, бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.
Так, відповідно до положень додатку № 1 затвердженого п. 1 постанови Верховної Ради України від 07.06.1992 № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 1-4, 9, 15 Положення по дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, п.п. 2.8, 8.1, 8.2, 8.9 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 № 622, зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України. Право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.
Натомість, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину проти громадської безпеки за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 , проходячи військову службу на посаді стрільця 3 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 , точна дата та час досудовим слідством не встановлена, у невстановленому органом досудового розслідування місці знайшов 2 корпуси ручних осколкових гранат Ф-1, які відносяться до категорії вибухових речовин та придатні для здійснення вибуху та два підривача УЗРГМ до ручних гранат, які відносяться до категорії вибухових пристроїв та придатні для здійснення вибуху, а в штатному з`єднанні являються боєприпасами, після чого у нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання знайдених ним бойових припасів.
Надалі ОСОБА_4 , реалізуючи свій прямий умисел, направлений на незаконне придбання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що вищевказані предмети являються вибуховими речовинами та вибуховими пристроями, а також розуміючи, що не має передбаченого законом дозволу на поводження з вищевказаними предметами, поклав їх до свого рюкзака, таким чином здійснивши їх придбання та носив їх при собі без передбаченого законом дозволу, після чого у невстановлений органом досудового розслідування час ОСОБА_4 привіз вказані боєприпаси, а саме 2 корпуси ручних осколкових гранат Ф-1, які відносяться до категорії вибухових речовин та придатні для здійснення вибуху та два підривача УЗРГМ до ручних гранат, які відносяться до категорії вибухових пристроїв та придатні для здійснення вибуху до свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де почав їх зберігати в своїй кімнаті.
23 березня 2026 року ОСОБА_4 знаходячись в стані сильного алкогольного сп`яніння, перебуваючи на вулиці Літвінова в с-щі Золочів Богодухівського району Харківської області, побачив місцевого мешканця ОСОБА_5 , якому вирішив похизуватися та в подальшому без будь-яких мотивів збув шляхом дарування 1 корпус ручної осколкової гранати Ф-1 та 1 підривач УЗРГМ до ручних гранат, які в подальшому ОСОБА_5 добровільно видав працівниками поліції та повідомив про факт вищевказаного злочину.
Далі, в ході проведення невідкладного огляду за правилами обшуку за місцем мешкання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції виявлено та вилучено боєприпас, а саме 1 корпус ручної осколкової гранати Ф-1, придатний для здійснення вибуху та один підривач УЗРГМ до ручної гранати, придатний для здійснення вибуху.
Своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальний злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: придбання, носіння, зберігання, збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду достеменно встановлено, що інкриміновані протиправні діяння вчинені обвинуваченим, тому просить суд визнати ОСОБА_4 винним та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на 6 років років. 
Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення.
Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 надав пояснення, аналогічні викладеним в обвинувальному акті, свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинах визнав повністю. Фактичні обставини кримінальних правопорушень (дата, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочинів) та їх правову кваліфікацію не оспорює. 
При цьому зазначив, що був військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, на посаді стрільця 3 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06.06.2023 вирішив залишити військову частину, оскільки в нього був хворий батько. Також зазначив, що 30.09.2024 повторно залишив військову частину. 23.03.2026 з місцевим мешканцем ОСОБА_5 розпивали спиртні напої і в подальшому обвинувачений вирішив подарувати останньому 1 корпус ручної осколкової гранати Ф-1 та 1 підривач УЗРГМ до ручних гранат. Зазначив, що більше такого робити не буде, хоче стати на шлях виправлення, розкаюється у вчиненому та просить суд його суворо не карати.
Підстави, за яких суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також вважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України, визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та дав показання, які відповідають обставинам вчинення кримінальних правопорушень, встановленим як досудовим розслідуванням, так і судовим розглядом.
Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.
Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, його показання відповідають суті обвинувачення, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини вчиненого: дату, час, місце, спосіб і інші обставини вчинення правопорушень обвинуваченим, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив правопорушень, їх наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинуваченого, визнає їх доведеними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням даних, які характеризують особу обвинуваченого.
Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, суд з`ясував, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.
Сукупність наведених і оцінених судом доказів переконує в тому, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України та здійснив придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, і його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України.
Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.
Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Враховуючи вищевикладене, суд допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку, що своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення - злочини, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану та ч. 1 ст. 263 КК України, тобто незаконне придбання, зберігання бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
При встановленні обставин, що пом`якшують покарання суд враховує, що у судовому засіданні останній свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, у вчиненому кається, засудив свою протиправну поведінку.
Обставиною, яка обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України є рецидив злочинів.
Мотиви призначення покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 , встановлено, що він раніше неоднаразово судимий, неодружений, на обліку у лікаря психіатра не перебуває.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, впливу призначеного покарання на виправлення обвинуваченого, з метою захисту прав і законних інтересів особистості, суспільства і держави, з урахуванням вимог справедливості і цілей правосуддя, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 29.04.2026 тримається під вартою по вказаному кримінальному провадженню з 29.04.2026, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_4 з вказаного числа.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили суд вважає необхідним залишити без змін - тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, скасувавши арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 30.03.2026 у справі № 619/1998/26 провадження 1-кс/619/299/26 та у справі 619/1998/26 провадження 1-кс/619/295/26. 
Процесуальні витрати:
Згідно з ст. 118, 122, 124 КПК України суд стягує з ОСОБА_4 підтверджені витрати за проведення вибухотехнічної експертизи № СЕ-19/121-26/8916-ВТХ від 14.04.2026 Харківським НДЕКЦ МВС України у сумі 5348 ( п`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 40 копійок та за проведення судової вибухотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-26/8921 від 16.04.2026 Харківським НДЕКЦ МВС України у сумі 5348 ( п`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 40 копійок.
Керуючись ст. 7, 100, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд -
ухвалив:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді:
за ч. 1 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі;
за ч. 5 ст. 407 КК України – 5 років позбавлення волі;
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 29.04.2026, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 1 (одному) дню позбавлення волі, а саме з 29.04.2026 по день набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 30.03.2026 у справі № 619/1998/26 провадження 1-кс/619/299/26 та у справі 619/1998/26 провадження 1-кс/619/295/26.
Після набрання вироком законної сили речові докази: 
- запал до гранати, який упаковано до паперового конверту з надписом «Національна поліція України» та опечатано биркою № NPU-2379312; ручну осколкову гранату типу Ф-1, яка упаковано до паперового конверту з надписом «Національна поліція України» та опечатано биркою № NPU -2379311, корпус ручної гранати з маркуванням барвника чорного кольору з написом «4 К-360 Т», який поміщено до полімерного пакету «Національна поліція України» WAR 1254092; запал типу УЗРГМ з написом на верхній поверхні «17(виконано барвником чорного кольору) -76 УЗРГМ 349-2(відтиск)», на внутрішній поверхні маркування фарбником чорного кольору «386-73-76», який поміщено до полімерного пакету «Національна поліція України» WAR1254119 - знищити.
Процесуальні витрати, понесені на залучення експерта при проведенні судової товарознавчої експертизи № вибухотехнічної експертизи № СЕ-19/121-26/8916-ВТХ від 14.04.2026 Харківським НДЕКЦ МВС України у сумі 5348 ( п`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 40 копійок та за проведення судової вибухотехнічної експертизи № КСЕ-19/121-26/8921 від 16.04.2026 Харківським НДЕКЦ МВС України у сумі 5348 ( п`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 40 копійок стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в особі Харківського НДЕКЦ МВС України.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення копії вироку.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя             ОСОБА_1