ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/6908/24 пров. № А/857/7224/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Запотічний І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження, у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року, що ухвалила суддя Подлісна І.М. у місті Тернополі, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 500/6908/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить суд:
- здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачки, як репресованої особі та у подальшому реабілітованої, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, встановленого ст. 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 01.04.2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум, і проводити відповідні виплати, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована;
- здійснити перерахунок стажу роботи позивачки, згідно з ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з 01.04.2024 року, як пільгу із обчислення стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні, на підставі статті 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” № 962-ХІІ- 17.04.1991.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є донькою осіб, які зазнали репресій і у подальшому були реабілітовані, народилася на засланні під час перебування репресованих осіб на засланні, а тому, на думку позивачки, має право на відповідне підвищення до пенсії та на пільгове обчислення стажу роботи.
04 вересня 2024 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою, у якій просила здійснити їй перерахунок підвищення пенсії як репресованій особі та у подальшому реабілітованій, та перерахунок стажу роботи, згідно зі ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з 01 квітня 2024 року у потрійному розмірі за час перебування у засланні.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 17.09.2024 за № 7433-7352/Ж-02/8-1900/24 повідомило позивачку про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії. Таку відмову позивачка вважає протиправною та такою, що порушує право позивачки на пенсійне забезпечення, що стало підставою звернення до суду.
22 січня 2025 року Тернопільський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив повністю.
Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 підвищення пенсії за п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка як донька осіб, які були репресовані та у 1991 році реабілітовані (батьки позивачки, на підставі рішення позасудового органу були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна) є потерпілою від репресій, оскільки народилася на засланні під час перебування репресованих батьків на засланні.
Суд першої інстанції також виходив з того, що, з огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, та членам їх сімей, яких було примусово переселено, потрібно керуватися нормами Закону України “Про пенсійне забезпечення”, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008, оскільки останній звужує розмір сум, що належать до виплати реабілітованим громадянам.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Таку позицію обґрунтовує тим, що визначення порядку та розмірів виплат для репресованих осіб і членів їх сімей делеговано Кабінету Міністрів України, який встановив підвищення до пенсії у фіксованих сумах, а тому виплата підвищення позивачці проводиться у належному розмірі та відповідно до вимог чинного законодавства.
Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, перебравши на себе функції, що належать до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, тоді як завданням адміністративного суду є контроль за прийняттям рішень суб`єктом владних повноважень, а не підміна такого органу у вирішенні питань пенсійного забезпечення.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію за віком згідно із Законом України “Про загальнообов`язкове державне страхування”.
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 , виданого Заліщицьким райвиконкомом 28 лютого 1992 року, позивачка має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України “ Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”.
Позивачка ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Кукан Кур-Урмійського району Хабаровського краю, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Батько позивачки - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 .
У зв`язку з укладенням шлюбу у подальшому позивачка змінила прізвище із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії № НОМЕР_3 від 21 травня 1972 року.
Відповідно до архівної довідки МВС України в Тернопільській області від 27.07.2023 № 70-П-9/2023 батьки позивачки - ОСОБА_4 , 1904 року народження, ОСОБА_3 , 1900 року народження, на підставі наказу МДБ СРСР № 00386 від 20.10.1948 року рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї посібника учасникам ОУН, 19 квітня 1950 року було виселено з с. Цапівці Заліщицького району Тернопільської області на спецпоселення в Хабаровський край з конфіскацією майна. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 20.05.1950 року, протокол № 20.
На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували до 18 червня 1958 року. Звільнені на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 19.05.1958 року.
На підставі Закону України від 17.04.1991 року “ Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” сім`я ОСОБА_5 реабілітовані.
Відтак, позивачка ОСОБА_1 є донькою осіб, які були репресовані, а у 1991 році реабілітовані.
Таким чином, позивачка відповідно до ст. 1-3 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” є потерпілою від репресій, оскільки народилась на засланні (висланні) під час перебування репресованої особи на засланні (висланні).
04 вересня 2024 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області з заявою (копія додається) з проханням:
- здійснити їй перерахунок підвищення пенсії, як репресованій особі та у подальшому реабілітованій, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з п. “г“ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення“, встановленого ст. 28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування“, починаючи з 01.04.2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум, і проводити відповідні виплати, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована;
- здійснити їй перерахунок стажу роботи згідно з ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення“, з 01.04.2024 року, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі статті 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” № 962-ХІІ- 17.04.1991.
До заяви позивачка долучила копію посвідчення, відповідно до якого позивачка має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України “ Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, та копію довідки про реабілітацію батьків.
Однак Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 17.09.2024 № 7433-7352/Ж-02/8-1900/24 повідомило позивачку про те, що підстав для проведення перерахунку пенсії немає, обґрунтувавши свою відмову тим, що з 1 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Таким чином, виплата підвищення, як члену сім`ї, яку було примусово переселено, Позивачу проводиться відповідно до вимог чинного законодавства в сумі 43,52 грн.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду в частині задоволення частини позовних вимог, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції саме в цій частині.
Апеляційний суд встановив, що спірним в межах апеляційного перегляду є питання про наявність у позивачки права на підвищення до призначеної пенсії як члена сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, та про розмір такого підвищення.
Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
Статтею 1 Закону №962-XII встановлено, що реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Відповідно до статті 3 Закону №962-XII реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Наведене свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.
Статтею 1-1 Закону №962-XII визначенні наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень Закону №1058-IV до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
Згідно з пунктом “г” статті 77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Апеляційний суд встановив, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, оскільки сама особисто репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом, не зазнала.
Натомість позивачка є дитиною репресованих осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яких було виселено на спецпоселення, що апеляційний суд встановив з архівної довідки МВС України в Тернопільській області від 27.07.2023 № 70-П-9/2023, наявної у матеріалах справи. 
Отже, за своїм статусом позивачка належить до членів сім`ї репресованих осіб.
Сказаний висновок апеляційного суду узгоджується із висновком Верховниого Суду у подібних правовідносинах. 
Так, у постанові від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23 Верховний Суд розглянув ситуацію особи, яка народилася на спецпоселенні у засланні репресованих батьків, та сформулював правовий висновок про те, що діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю, належать до членів сімей, яких було примусово переселено, і мають право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, а не на 50 процентів, як репресовані особи.
Правовідносини у справі № 500/3332/23 та у справі, що переглядається, є подібними: у обох випадках спір виник між фізичною особою та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо розміру підвищення до пенсії; у обох випадках особа народилася на спецпоселенні у засланні репресованих та реабілітованих батьків і сама репресій безпосередньо не зазнавала. 
За таких умов, в силу вимог до ч. 5 ст. 242 КАС України апеляційний суд враховує наведений правовий висновок Верховного Суду при вирішенні цієї справи.
Застосовуючи п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до встановлених у справі обставин, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка ОСОБА_1 , як дитина репресованих і у подальшому реабілітованих осіб та народившись на засланні, має право саме на підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як член сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, а не на підвищення у розмірі 50 процентів, передбачене для самих репресованих осіб.
Отже, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, викладена у листі від 17.09.2024 за № 7433-7352/Ж-02/8-1900/24, у частині ненарахування позивачці підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком є протиправною.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність визнати такі дії відповідача протиправними та зобов`язати його здійснити відповідний перерахунок і виплату підвищення у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, на переконання апеляційного суду є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір підвищення визначається підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16.07.2008 у фіксованих сумах (54,40 гривні та 43,52 гривні), апеляційний суд вважає безпідстаними, оскільки розмір підвищення до пенсії встановлений безпосередньо п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” у відсотковому відношенні до мінімальної пенсії за віком. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон має вищу юридичну силу порівняно з постановою Кабінету Міністрів України, а тому в разі розбіжності у визначенні розміру підвищення застосовується норма Закону. 
Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи апелянта про вихід суду за межі дискреційних повноважень відповідача.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не втрутився в дискреційні повноваження відповідача, а зобов`язав відповідача вчинити дії, які відповідач зобов`язаний вчиняти в силу закону та врахував що відповідач не наділений при вчиненні таких дій правом вибору варіантів правомірної поведінки.
Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на суперечності, наявні у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.
Так, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення кваліфікував позивачку як потерпілу від репресій, відповідно до ст. 1-3 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, тоді як у резолютивній частині визначив статус позивачки як члена сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано.
Така кваліфікація, на думку апеляційного суду, є непослідовною, оскільки правовий статус потерпілої від репресій та правовий статус члена сім`ї репресованої особи є самостійними категоріями.
Для цілей застосування п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” визначальним є саме те, що позивачка належить до членів сім`ї репресованих осіб, яких було примусово переселено, і з цією категорією закон пов`язує підвищення у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Апеляційний суд зазначає, що зазначена непослідовність мотивів рішення суду першої інстанції не вплинула на правильність вирішення спору по суті.
Незважаючи на непослідовність формулювань щодо статусу позивачки, суд першої інстанції правильно визначив розмір підвищення до пенсії - 25 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто розмір, який і належить позивачці як члену сім`ї репресованої особи.
Оскільки резолютивна частина рішення суду першої інстанції за своїм змістом відповідає п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23, непослідовність окремих мотивів за умови правильного по суті вирішення спору не утворює жодної з підстав для скасування рішення суду першої інстанції, передбачених ч. 1 ст. 317 КАС України.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що у позові заявляла дві самостійні вимоги - про перерахунок підвищення до пенсії та про перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні згідно зі ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення” і ст. 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”. 
Однак, як встановив апеляційний суд, суду першої інстанції розглянув тільки одну вимогу (про підвищення до пенсії) та не розглянув вимогу про перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі.
Таким чином, вимога позивачки про пільгове обчислення стажу роботи позивачки фактично залишилася невирішеною.
Водночас апеляційний суд позбавлений можливості усунути цей недолік у межах цього апеляційного провадження. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що апеляційну скаргу на спірне рішення подав відповідач, який оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про підвищення до пенсії. 
Позивачка, на користь якої ухвалено рішення, апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не подавала і питання невирішеної вимоги про перерахунок стажу роботи перед апеляційним судом не порушувала. 
Отже, питання про перерахунок стажу роботи виходить за межі доводів апеляційної скарги відповідача, а тому апеляційний суд не вправі вирішувати його за власною ініціативою на даній стадії процесу.
Спосіб усунення цього недоліку, зокрема шляхом ухвалення додаткового рішення, належить до компетенції суду першої інстанції в установленому законом порядку.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції правильно визнав протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні і виплаті позивачці підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком та зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок і виплату.
Цей висновок є підставою для задоволення відповідної частини позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі № 500/6908/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний