Дата документу 17.06.2026 Справа № 335/7623/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/7623/25   Головуючий у 1- інстанції Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1246/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
17 червня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Подліянової Г.С.,
Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну порядку користування квартирою. 
В обґрунтування позову зазначено, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачці-1 ОСОБА_2 належить частки вказаної квартири, а відповідачці-2 ОСОБА_3 частка квартири.
У вказаній квартирі ізольована лише кімната АДРЕСА_2 площею 12,6 кв.м, якою користується відповідачка-1, на дверях цієї кімнати встановлено замок, інші співвласники квартири доступу до цієї кімнати не мають. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2020 в цивільній справі № 335/4683/20, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою) та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 наступним чином: у користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 13,18 кв.м, яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_4 разом з лоджією 1,60 кв.м; у користуванні ОСОБА_3 залишено житлову кімнату площею 22,03 кв.м, яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_5 ; в загальному користуванні сторін співвласників залишено: коридор площею – 7.37 кв.м, який позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_6 , кухню площею – 6,92 кв.м, позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_7 , коридор площею 3.80 кв.м, позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_8 , туалет площею 1.24 кв.м, позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 , ванну кімнату площею 2,94 кв.м, позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_9 , кладову площею 0,96 кв.м, позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_10 . Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення її з разом з її сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до даної квартири та передати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_3 . Вказане рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції.
Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 користується всією квартирою, її пропозиції щодо надання їй у користування кімнату, виплати компенсації, продажу квартири відхиляє, у зв`язку із чим вирішити спір у позасудовому порядку неможливо.
Відповідно до висновку експерта № 0095 від 20.05.2024, за результатами проведення будівельно-технічного дослідження визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до ідеальних часток співвласників неможливо, тобто слід змінити встановлений судовим рішенням порядок користування квартирою та залишити квартиру у загальному користуванні співвласників.
Просила суд змінити встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2022 в справі №335/4683/20 порядок користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши квартиру у загальному користуванні співвласників, а також стягнути з відповідачки-2 на користь позивачки всі понесені судові витрати.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Наталії Іванівни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну порядку користування квартирою відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Трачук Н.І. подала до суду апеляційну скаргу, в якій просили рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05.02. 2026 року по цивільній справі № 335/7623/25скасувати, винести нове рішення, яким позов задовольнити, змінити встановлений рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2022 року по справі № 335/4683/20 порядок користування квартирою, залишивши квартиру у загальному користуванні співвласників; стягнути з відповідачки, ОСОБА_2 , на користь позивачки всі понесені судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що позивачка, маючи у власності таку ж 1/4 частку у праві власності на майно, як і відповідачка ОСОБА_2 не отримала судового захисту, хоча їх права на цю квартиру є рівними. 
25 травня 2026 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначаючи у позові вимогу про зміну порядку користування квартирою зі встановленого судом у справі № 335/4683/20 на залишення квартири у загальному користуванні співвласників, позивачка не вказує, яким чином це може вирішити або запобігти подальшим конфліктам між співвласниками з приводу користування спірною квартирою. Окрім цього, зазначає, що перепланування квартири в однокімнатну, не є підставою для зміни порядку користування квартирою, оскільки ця обставина була відома сторонам на час розгляду і вирішення справи № 335/4683/20, що учасники процесу підтвердили й у судовому засіданні. Крім того, з цього приводу суд також звернув увагу і на те, що вказане перепланування було проведено без згоди ОСОБА_2 як співвласника квартири, яка на переконання суду була обов`язковою, оскільки такі дії змінюють об`єкт права спільної власності та впливають на порядок користування ним. Враховуючи, що така згода від ОСОБА_2 на перепланування квартири отримана не була, суд вважає, що дії відповідачки ОСОБА_3 , яка проводила таке перепланування, не можна визнати добросовісними і, відповідно, на їх підставі є неможливою зміна установленого судом раніше порядку користування квартирою.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки у праві спільної часткової власності від 29.01.2024, який посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Є. Г., зареєстрований за № 144, на праві власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 26–28).
Право власності ОСОБА_1 на вищезазначену частку квартири зареєстроване 29.01.2024 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з цього Реєстру від 29.01.2024 № 363647803.
Відповідачка-2 ОСОБА_3 є власницею частини вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу №559 від 25.09.2019, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вельможко Н. О.
Відповідачка-1 ОСОБА_5 є власницею частини вказаної квартири на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2014 у справі №335/1283З4/13-ц. 
Згідно з відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 60,04 кв.м, житлова площа 35.21 кв.м.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , який було виготовлено 04.04.1997, квартира має загальну площу 60,04 кв.м, жила площа 35,21 кв.м, підсобна площа 23,23 кв.м, квартира є двокімнатною з окремими ізольованими кімнатами, одна жила кімната площею 22,03 кв.м, яка позначена у технічному паспорті під № 2, інша жила кімната 13,18 кв.м позначена у технічному паспорті під № 8, коридор площею 7,37 кв.м позначений у технічному паспорті під № 1, кухня площею 6,92 кв.м позначена під № 3, коридор площею 3,80 кв.м позначений під № 4, туалет площею 1,24 кв.м позначений під № 5, ванна кімната площею 2,94 кв.м позначена під № 6, кладова площею 0,96 кв.м позначена під № 7, лоджія площею 1,60 кв.м.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2022 в цивільній справі № 335/4683/20 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою) та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_3 наступним чином: у користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 13,18 кв.м, яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_4 разом з лоджією 1.60 кв.м; у користуванні ОСОБА_3 залишено житлову кімнату площею 22.03 кв.м, яка позначена у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_5 ; в загальному користуванні сторін співвласників залишено: коридор площею – 7,37 кв.м, який позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_6 , кухню площею 6,92 кв.м позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_7 , коридор площею 3,80 кв.м позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_8 , туалет площею 1,24 кв.м позначений у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_2 , ванну кімнату площею 2,94 кв.м позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_9 , кладову площею 0,96 кв.м позначену у технічному паспорті на квартиру під АДРЕСА_10 . Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення її з разом з її сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до даної квартири та передання ОСОБА_2 ключів від квартири АДРЕСА_3 . Вказане рішення набрало законної сили 21.03.2023.
Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 , який виготовлено 03.09.2022 ФОП ОСОБА_6 , який зареєстровано у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за №ТІ01:8327-4104-9768-4789, квартира має загальну площу 62 кв.м, житлова площа 12,6 кв.м, допоміжна (підсобна) площа 45,9 кв.м, та складається з таких об`єктів: жила кімната 12,6 кв.м позначена у технічному паспорті під № 5, коридор площею 9,4 кв.м позначений у технічному паспорті під № 1, кухня-їдальня площею 29,7 кв.м позначена під № 2, коридор площею 1,90 кв.м позначений під № 3, санвузол площею 4,2 кв.м позначений під № 4, комора площею 0,7 кв.м позначена під № 6, лоджія площею 3,5 кв.м.
Згідно з висновком експерта № 0095 від 20.05.2024 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження квартири АДРЕСА_3 , який складено за зверненням ОСОБА_1 , на підставі правовстановлюючої та технічної документації на квартиру встановлено, що визначити порядок користування об`єктом нерухомого майна, відповідно до ідеальних часток співвласників, не надається за можливе.
Звертаючись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну порядку користування квартирою, позивач зазначила, що визначений попереднім рішенням суду порядок користування квартирою є несправедливим по відношенню до співвласників квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , коло яких змінилося після ухвалення судового рішення, крім того, згідно з технічним паспортом квартири, наразі не існує кімнати, яка виділена у користування ОСОБА_3 , яка була суміщена із кухнею при переплануванні квартири.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку, квартири або їх частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).
Таким чином, у разі не досягнення співвласниками нерухомого майна домовленості щодо користування об`єктом права спільної часткової власності, спір про визначення порядку користування власністю, або зміну раніше визначеного порядку користування квартирою, може бути вирішено судом, зокрема, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками.
Як зазначено судом першої інстнції у цьому випадку рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2022 в цивільній справі № 335/4683/20, яке набрало законної сили, було встановлено такий порядок користування спірною квартирою між її співвласниками на той час, а саме між ОСОБА_2 , якій належало і належить на цей час частка квартири, та ОСОБА_3 , якій належало на той час частки квартири, а наразі належить частка квартири у зв`язку із даруванням нею частки ОСОБА_1 .
Вказаний порядок користування квартирою, встановлений вищезазначеним рішенням суду, був відомий ОСОБА_3 на момент дарування належної їй частки у праві власності ОСОБА_1 , а тому, на переконання суду першої інстанції, з яким повною мірою погоджується колегія суддів апеляційного суду, факт дарування частки у власності позивачці сам по собі не може слугувати підставою для зміни порядку користування квартирою.
При цьому, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила змінити встановлений вищезазначеним рішенням суду порядок користування квартирою, не вимагаючи усунення їй перешкод у користуванні вказаним майном. 
Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, доказів створення таких перешкод з боку ОСОБА_2 скаржницею не надано. 
Доводи скаржниці зводяться саме до того, що ОСОБА_2 займає виділену їй рішенням суду у справі № 335/4683/20 кімнату, яка є ізольованою та містить вихід на лоджію, а також, що ОСОБА_2 наразі користується всією квартирою одноосібно, не вказуючи, які саме перешкоди чинить ОСОБА_2 у користуванні іншою частиною квартири ОСОБА_1 .
Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, відмову в зміні порядку користування квартирою через недоведеність апелянтом таких позовних вимог. 
Колегія суддів зазначає, що скаржницею не надано жодних доказів на підтвердження факту користування ОСОБА_2 всією квартирою одноосібно та здійснення перешкоди у користуванні іншою частиною квартири ОСОБА_1 .
Натомість з пояснень відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що позивачка та відповідачка ОСОБА_3 взагалі не проживають у спірній квартирі та передали її в оренду третім особам.
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну порядку користування квартирою, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для зміни порядку користування квартирою з підстави недоведеності позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 зауважував, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Верховний Суд зауважував, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21).
При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц).
Правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18).
Зазначене узгоджується також з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.
Колегія суддів повною мірою погоджується з висновок суду першої інстанції, що зазначаючи у позові вимогу про зміну порядку користування квартирою зі встановленого судом у справі № 335/4683/20 на залишення квартири у загальному користуванні співвласників, позивачка не вказує, яким чином це може вирішити або запобігти подальшим конфліктам між співвласниками з приводу користування спірною квартирою. 
Як вбачається з матеріалів справи, між співвласниками квартири конфліктна ситуація існувала на час розгляду справи № 335/4683/20 та існує на даний час (протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.11.2024 за фактом звернення ОСОБА_2 про заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 – а.с. 85, пояснення ОСОБА_2 , надані працівнику поліції за цим фактом – а.с. 86-87). 
Відтак, на переконання суду, передання квартири у сумісне користування співвласникам може навпаки загострити вже існуючий конфлікт, а тому не буде ефективним способом захисту права позивачки.
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують, оскільки зводяться до самостійного тлумачення скаржником норм матеріального права та переоцінки доказів.
Правильним є також висновок суду першої інстанції щодо неспроможності доводів заявниці про перепланування квартири в однокімнатну, оскільки ця обставина була відома сторонам на час розгляду і вирішення справи № 335/4683/20, що учасники процесу підтвердили й у судовому засіданні. 
Суд першої інстанції також акцентував увагу скаржниці і на те, що вказане перепланування було проведено без згоди ОСОБА_2 як співвласника квартири, яка на переконання суду була обов`язковою, оскільки такі дії змінюють об`єкт права спільної власності та впливають на порядок користування ним. 
Колегія суддів вважає правильним твердження суду першої інстанції, що враховуючи, що згода від ОСОБА_2 на перепланування квартири отримана не була, дії відповідачки ОСОБА_3 , яка проводила таке перепланування, не можна визнати добросовісними і, відповідно, на їх підставі є неможливою зміна установленого судом раніше порядку користування квартирою.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий

Судді: