СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/1649/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. №872 П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 (суддя Мацко О.С., повний текст складено 08.12.2025) у справі № 917/1649/25 

за позовом Акціонерного товариства «ПроКредитБанк», 03115, м. Київ, пр-т Берестейський, 107-А, код ЄДРПОУ 21677333,
до відповідачів: 
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс», 36020, м. Полтава, вул. Орлика Пилипа, буд. 28, код ЄДРПОУ 39903529,
2. ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
3. ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
4. ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП  НОМЕР_3 
про стягнення 437 219,16 дол. США,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернувся до суд з позовною заявою про стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 437 219,16 дол. США, з яких 22 219,16 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023, 70 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, 207 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019, 138 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 у справі № 917/1649/25 позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , а також солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , та солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 22 219,16 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023.
Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , а також солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , та солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 70 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023.
Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , а також солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , та солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 207 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019.
Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , а також солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , та солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 138 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 54 064,56 грн судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 54 064,56 грн судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 54 064,56 грн судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 54 064,56 грн судового збору.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги АТ «ПроКредит Банк», виходив із того, що банк належними та допустимими доказами підтвердив факт укладення з ТОВ «РСМ Плюс» рамкових кредитних угод, кредитних договорів та договорів поруки, а також факт надання позичальнику кредитних коштів у загальному розмірі 476 000,00 доларів США. При цьому 1 відповідачем не виконано обов`язок щодо повернення кредитних коштів у строки та на умовах, визначених договорами, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 437 219,16 доларів США. Вказані обставини підтверджуються кредитними договорами, договорами поруки, меморіальними ордерами та виписками по рахунках, тоді як будь-яких доказів погашення заборгованості або заперечень щодо її розміру відповідачами до суду не подано. 
Крім того, місцевий господарський суд встановив, що укладеними договорами поруки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися перед банком за належне виконання ТОВ «РСМ Плюс» усіх зобов`язань за кредитними договорами та несуть відповідальність як солідарні боржники разом із позичальником. Відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення спірної заборгованості не лише з позичальника, а й з кожного поручителя. 
Разом із тим суд зазначив, що солідарна відповідальність існує між боржником та кожним із поручителів окремо, однак не між самими поручителями, оскільки договори поруки були укладені окремо, а не як договір спільної поруки. Посилаючись на положення статті 554 ЦК України та правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.06.2021 у справі № 202/781/14-ц, суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості окремо солідарно з ТОВ «РСМ Плюс» та кожним із поручителів, а не солідарно з усіх чотирьох відповідачів одночасно.
Фізична особа ОСОБА_1 із рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 року у справі № 917/1649/25; прийняти нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству «ПроКредит Банк» у задоволенні позову повністю та розподілити судові витрати за результатами апеляційного розгляду.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- суд безпідставно визнав доведеним розмір заборгованості виключно на підставі розрахунку, поданого Банком. На думку скаржника, надані Банком документи не дозволяють встановити: дати та обсяги фактичного використання кредитних коштів; рух заборгованості за кожним договором; порядок зарахування здійснених платежів; періоди та ставки нарахування процентів. Факт невиконання зобов`язання не звільняє кредитора від обов`язку довести точний і обґрунтований розмір заявлених до стягнення сум. Натомість суд першої інстанції фактично переклав обов`язок доказування з позивача на відповідачів, вказавши на відсутність доказів сплати, що суперечить статтям 74 та 86 ГПК України;
- суд не перевірив законність зміни банком умов кредитування. На переконання скаржника, місцевий господарський суд безпідставно погодився із правомірністю зміни процентних ставок, обмежившись загальним посиланням на умови кредитних договорів. При цьому суд не встановив: наявності відповідних внутрішніх рішень банку, не з`ясував дату та підстави зміни процентних ставок, не перевірив факт належного повідомлення позичальника про такі зміни та не дослідив обставини порушення фінансових ковенантів. У зв`язку з цим апелянт вважає, що відповідні висновки суду ґрунтуються на припущеннях, а не на належним чином встановлених фактах;
- порука має похідний характер від основного зобов`язання, а тому будь-яке збільшення обсягу відповідальності боржника потребує окремої оцінки з точки зору вимог статті 559 ЦК України. Апелянт вважає, що суд формально визнав договори поруки чинними, не перевіривши дотримання строків їх дії, наявність належних вимог банку до поручителів, а також співмірність та передбачуваність обсягу відповідальності поручителів з урахуванням змін основного зобов`язання. Апелянт вважає, що саме по собі посилання на положення договорів про згоду поручителів на майбутні зміни кредитних зобов`язань не може свідчити про законність покладення на них відповідальності без перевірки відповідності таких умов імперативним нормам цивільного законодавства.
05.06.2026 від Акціонерного товариства «ПроКредитБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Обґрунтовує свій відзив тим, що:
- ОСОБА_1 пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Банк зазначає, що повний текст рішення було складено 08.12.2025, рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 10.12.2025, а копію рішення суд першої інстанції направив апелянту за адресою його реєстрації, отриманою з Єдиного державного демографічного реєстру. Апелянт не повідомляв суд про зміну місця проживання та не вжив належних заходів для отримання інформації про перебіг справи. На думку Банку, саме бездіяльність апелянта стала причиною пропуску строку на апеляційне оскарження;
- місцевий господарський суд здійснив повний та всебічний аналіз усіх наданих доказів, а відповідачі, попри належне повідомлення про розгляд справи, не подали відзивів на позов, не надали доказів на спростування вимог Банку та не забезпечили участі своїх представників у судових засіданнях. На думку позивача, твердження про порушення принципу змагальності є безпідставними, оскільки відповідачі мали всі процесуальні можливості для реалізації своїх прав, але ними не скористалися;
- Банк виконав свій обов`язок щодо доказування, надавши суду кредитні договори, договори поруки, виписки по рахунках, розрахунок заборгованості та інші документи, які підтверджують як факт надання кредитних коштів, так і розмір боргу. Позивач підкреслює, що саме на відповідача покладається обов`язок надати обґрунтовані заперечення або контррозрахунок. Однак апелянт жодного контррозрахунку не подав та не навів конкретних помилок у розрахунках Банку;
- чинне процесуальне законодавство не встановлює спеціальної форми розрахунку заборгованості, а питання його обґрунтованості вирішується судом з урахуванням усіх доказів у справі. Позивач посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої банківські виписки є належними та допустимими доказами руху коштів за рахунком позичальника, а первинні бухгалтерські документи підтверджують наявність і розмір заборгованості за кредитним договором. На думку Банку, подані ним виписки та розрахунок повністю відповідають вимогам належності та допустимості доказів;
- всі кредитні договори передбачали змінювану процентну ставку, а договори поруки містять пряму та безумовну згоду поручителів на внесення змін до кредитних договорів, у тому числі щодо зміни процентної ставки, комісій, структури платежів та інших умов кредитування. Крім того, умовами договорів поруки встановлено, що порука діє протягом усього строку кредитування та до повного виконання зобов`язань перед Банком, а непред`явлення вимоги до поручителя не припиняє поруку. Тому, на переконання позивача, будь-які посилання апелянта на припинення поруки або необхідність додаткового погодження змін кредитних договорів є безпідставними;
- апелянт не навів жодної конкретної норми матеріального чи процесуального права, яку було порушено судом першої інстанції, а його доводи фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням та намагання уникнути виконання своїх зобов`язань як поручителя. Позивач вважає, що така поведінка свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами та спрямована виключно на затягування виконання судового рішення. 

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 25.06.2026 представники сторін не з`явились. Про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.
На початку засідання колегією суддів встановлено надходження від ОСОБА_3 клопотання про відкладення розгляду справи. Означене клопотання обґрунтовано тим, що 4-й відповідач дізнався про призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції під час самостійного моніторингу інформації на офіційному вебсайті Судової влади України. За таких обставин проведення судового розгляду за відсутності можливості ознайомитися з апеляційною скаргою порушує право сторони на належний захист своїх прав та принцип змагальності сторін. У зв`язку з викладеним просив надати стороні час для ознайомлення з апеляційною скаргою та підготовки відповідної правової позиції.
Розглянувши клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 справу було призначено до апеляційного розгляду. На виконання вимог Господарського процесуального кодексу України копію зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції направлено ОСОБА_3 за адресою, зазначеною у матеріалах справи - АДРЕСА_3 .
Водночас матеріали справи містять докази направлення вказаної ухвали, а також поштове повідомлення про її повернення до суду, відповідно до якого причиною невручення зазначено: «Одержувач відсутній за вказаною адресою». Отже, суд апеляційної інстанції вжив усіх передбачених процесуальним законом заходів для належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, а невручення кореспонденції з причин відсутності адресата за місцем його реєстрації не може бути поставлене у провину суду та не свідчить про порушення права особи на участь у судовому розгляді.
Крім того, колегія суддів враховує, що з матеріалів справи вбачається активна процесуальна участь ОСОБА_3 у даній справі. Зокрема, останній самостійно подав апеляційну скаргу на те саме рішення суду першої інстанції (вх.№2857 від 29.12.2025). При цьому зміст поданої ним апеляційної скарги є повністю тотожним апеляційній скарзі ОСОБА_1 , оскільки фактично дублює її доводи та правове обґрунтування.
За таких обставин твердження заявника про неможливість сформувати правову позицію через неотримання апеляційної скарги іншого апелянта не узгоджується з його попередньою процесуальною поведінкою та є внутрішньо суперечливим. Подання ОСОБА_3 власної апеляційної скарги, яка за своїм змістом є ідентичною апеляційній скарзі ОСОБА_1 , свідчить про його обізнаність як із предметом апеляційного перегляду, так і з доводами, що покладені в основу апеляційного оскарження.
Таким чином, наведені у клопотанні обставини не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для розгляду справи та не можуть бути підставою для відкладення судового засідання.
З огляду на викладене, керуючись принципами процесуальної економії, розумності строків розгляду справи та недопущення безпідставного затягування судового процесу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи та вирішила продовжити розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Також колегією суддів встановлено надходження від Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» клопотання про закриття апеляційного провадження, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу.
У зазначеному клопотанні позивач посилається на пропуск ОСОБА_1 встановленого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 у справі №917/1649/25. На обґрунтування поданого клопотання заявник зазначає, що повний текст оскаржуваного рішення було складено 08.12.2025, а 10.12.2025 забезпечено його оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім того, копію рішення судом першої інстанції було направлено апелянту за адресою його зареєстрованого місця проживання, визначеною на підставі відомостей Єдиного державного демографічного реєстру.
Позивач також вказує, що ОСОБА_1 не повідомляв суд про зміну місця проживання, не виявляв належної зацікавленості у перебігу судового розгляду та не вживав заходів для своєчасного отримання інформації щодо результатів розгляду справи. На думку заявника, саме бездіяльність апелянта призвела до пропуску строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим АТ «ПроКредит Банк» просить суд закрити апеляційне провадження у справі.
Колегія суддів, розглянувши клопотання Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про закриття апеляційного провадження, зазначає, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 та відкрито апеляційне провадження у справі.
При цьому питання щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження вже було предметом дослідження суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, за результатами чого суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.
Відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України незгода учасника справи з висновками суду щодо поновлення строку на апеляційне оскарження не є самостійною підставою для закриття апеляційного провадження після його відкриття. Наведені у клопотанні обставини фактично зводяться до повторної оцінки підстав поновлення строку, яким судом апеляційної інстанції вже надано належну правову оцінку.
За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про закриття апеляційного провадження у справі, у зв`язку з чим воно задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено Рамкову кредитну угоду № .1433 (а.с. 75-83), відповідно до умов якої Банк (АТ «ПроКредит Банк») встановлював для Позичальника (ТОВ «РСМ Плюс») наступні рамкові кредитні умови: максимальна сума 15 000 000,00 грн, максимальний строк – 120 місяців, максимальний розмір процентів – 40 % річних.
Ця Рамкова кредитна угода застосовується до таких Кредитних послуг, які Позичальник може одержати від Банку згідно з умовами та положеннями, визначеними в цій угоді: Овердрафт; Строковий кредит; Відновлювальна кредитна лінія; Гарантії, акредитиви (документарні операції); Кредитні картки. Окремо - «Кредитна послуга», разом - «Кредитні послуги».
Використання будь-якої Кредитної послуги в рамках цієї Рамкової кредитної угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу Банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення (окремо - «Кредитний договір», разом - «Кредитні договори»).
26.11.2019 в межах Рамкової угоди № FW202.1433 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено кредитний договір № 202.49032/FW202.1433 (а.с. 84-100), за умовами яких позивач зобов`язувався надати відповідачу 1 строковий кредит, на суму 207 000,00 доларів США, на строк з 28.11.2019 по 28.11.2024 (в ред. договору № 3 від 23.11.2023 до договору № 202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019).
26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено Рамкову кредитну угоду №FW202.1434 (а.с. 101-109), відповідно до умов якої Банк (АТ «ПроКредит Банк») встановлював для Позичальника (ТОВ «РСМ Плюс») наступні рамкові кредитні умови: максимальна сума 15 000 000,00 грн, максимальний строк – 120 місяців, максимальний розмір процентів – 40 % річних.
Ця Рамкова кредитна угода застосовується до таких Кредитних послуг, які Позичальник може одержати від Банку згідно з умовами та положеннями, визначеними в цій угоді: Овердрафт; Строковий кредит; Відновлювальна кредитна лінія; Гарантії, акредитиви (документарні операції); Кредитні картки. Окремо - «Кредитна послуга», разом - «Кредитні послуги».
Використання будь-якої Кредитної послуги в рамках цієї Рамкової кредитної угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу Банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення (окремо - «Кредитний договір», разом - «Кредитні договори»).
29.12.2020 в межах Рамкової угоди № FW202.1434 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено кредитний договір № 202.50315/FW202.1434 (а.с. 110-126), за умовами яких позивач зобов`язувався надати відповідачу 1 строковий кредит, на суму 138 000,00 доларів США, на строк з 29.12.2020 по 30.12.2024 (в ред. договору № 4 від 14.12.2023 до договору № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020).
26.11.2019 для забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами № FW202.1433 від 26.11.2019 та № FW202.1434 від 26.11.2019 було укладено наступні договори поруки:
- № 414468-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 127-129);
- № 414469-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 (а.с. 130-132);
- № 414470-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 (а.с. 133-135).
16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено Рамкову кредитну угоду №FW202.2344 (а.с. 18-26), відповідно до умов якої Банк (АТ «ПроКредит Банк») встановлював для Позичальника (ТОВ «РСМ Плюс») наступні рамкові кредитні умови: максимальна сума 30 000 000,00 грн, максимальний строк – 120 місяців, максимальний розмір процентів – 40 % річних.
Ця ОСОБА_4 кредитна угода застосовується до таких Кредитних послуг, які Позичальник може одержати від Банку згідно з умовами та положеннями, визначеними в цій угоді: Овердрафт; Строковий кредит; Відновлювальна кредитна лінія; Гарантії, акредитиви (документарні операції); Кредитні картки. Окремо - «Кредитна послуга», разом - «Кредитні послуги».
Використання будь-якої Кредитної послуги в рамках цієї Рамкової кредитної угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу Банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення (окремо - «Кредитний договір», разом - «Кредитні договори»).
16.11.2021 в межах Рамкової угоди № FW202.2344 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено кредитні договори № 202.53712/FW202.2344 та № 202.53721/FW202.2344 (а.с. 28-51), за умовами яких позивач зобов`язувався надати відповідачу 1 строковий кредит, на суму 61 000,00 доларів США та 70 000,00 доларів США відповідно, строком на 12 місяців від дати видачі кредиту включно.
16.11.2023 для забезпечення виконання зобов`язань за Рамковою угодою № FW202.2344 від 16.11.2023 було укладено наступні договори поруки:
- № 414468-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 (а.с. 54-56);
- № 414469-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 (а.с. 58-60);
- № 414470-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 (а.с. 61-63).
Посилаючись на те, що відповідач 1 не повернув кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитними договорами №202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023, №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, №202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019 та №202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, позивач просить стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 437 219,16 дол. США, з яких 22 219,16 дол. США – заборгованість за Кредитним договором №202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023, 70 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, 207 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором №202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019, 138 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором №202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020.
Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: Рамкова кредитна угода №FW202.1433 від 26.11.2019, кредитний договір №202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019, Рамкова кредитна угода №FW202.1434 від 26.11.2019, кредитний договір №202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, договори поруки №414468-ДП1 від 26.11.2019, №414469-ДП1 від 26.11.2019 та №414470-ДП1 від 26.11.2019, Рамкова кредитна угода №FW202.2344 від 16.11.2023, кредитні договори №202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 та №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2021, договори поруки №414468-ДП3 від 16.11.2023, №414469-ДП3 від 16.11.2023 та №414470-ДП3 від 16.11.2023, меморіальні валютні ордери №467002563/486069292/1376988086/7045 від 16.11.2023, №467110595/486141378/1377200441/5172 від 17.11.2023, виписки по рахунку ТОВ «РСМ Плюс» за період з 28.11.2019 по 04.06.2025 та ін.
Рішенням господарського суду позов задоволено повністю, що стало підставою для звернення 2-го відповідача до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.
Предметом розгляду справи є вимоги Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення з ТОВ «РСМ Плюс» як позичальника та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як поручителів заборгованості за кредитними договорами №202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023, №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, №202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019 та №202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, що, за твердженням позивача, виникла внаслідок невиконання позичальником зобов`язань щодо повернення отриманих кредитних коштів. 
Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності та обґрунтованості рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 у справі №917/1649/25 в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зокрема щодо належності та достатності доказів на підтвердження розміру заборгованості, правильності застосування судом норм матеріального права при оцінці умов кредитних договорів та договорів поруки, дотримання судом першої інстанції принципу змагальності та повноти дослідження обставин справи, а також наявності правових підстав для покладення на поручителів солідарної відповідальності за зобов`язаннями позичальника.
За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із матеріалів справи, між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» було укладено рамкові кредитні угоди № FW202.1433 від 26.11.2019, № FW202.1434 від 26.11.2019 та № FW202.2344 від 16.11.2023, в межах яких між позивачем та відповідачем 1 було укладено кредитні договори №202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019, №202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, №202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 та №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2021.
У вказаних договорах сторонами були узгоджені наступні умови:
- за Договором № 202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019: сума наданого кредиту – 207 000,00 доларів США, строк кредитування – з 28.11.2019 по 28.11.2024;
- за Договором № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020: сума наданого кредиту – 138 000,00 доларів США, строк кредитування – з 29.12.2020 по 30.12.2024;
- за Договором № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021: сума наданого кредиту – 61 000,00 доларів США, строк кредитування – 12 місяців від дати видачі кредиту включно;
- за Договором № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2021: сума наданого кредиту – 70 000,00 доларів США, строк кредитування – 12 місяців від дати видачі кредиту включно.
Банк належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, надавши Товариству з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» кредитні кошти в загальному розмірі 476 000,00 дол. США, що підтверджується меморіальними ордерами №467002563/486069292/1376988086/7045 від 16.11.2023, №467110595/486141378/1377200441/5172 від 17.11.2023 та виписками по рахунку ТОВ «РСМ Плюс» за період з 28.11.2019 по 04.06.2025 (а.с. 52-53, 64-66, 136-147), внаслідок чого у відповідача 1 виник обов`язок повернути кредит та сплачувати відсотки за його користування.
Пунктом 8 договорів № 202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019 та № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020 передбачено, що Позичальник зобов`язаний повністю погасити Кредитну лінію на дату погашення.
Також згідно з пунктом 5 договорів № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 та № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 погашення Кредиту здійснюється у порядку, встановленому у Графіку.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідач 1 свої зобов`язання за договорами № 202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019, № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 та № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2021 виконав не в повному обсязі.
Так, Товариством з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» не повернуто Акціонерному товариству «ПроКредит Банк» 207 000,00 доларів США кредиту, наданого згідно з Договором № 202.49032/FW202.1433 від 26.11.2019, 138 000,00 доларів США кредиту, наданого згідно з Договором № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020, 22 219,16 доларів США кредиту, наданого згідно з Договором № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2021 та 70 000,00 доларів США кредиту, наданого згідно з Договором № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2021, що підтверджується виписками по рахунку ТОВ «РСМ Плюс».
Докази сплати відповідачем-1 заборгованості за вказаними кредитними договорами у зазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
26.11.2019 для забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами № FW202.1433 від 26.11.2019 та № FW202.1434 від 26.11.2019 було укладено наступні договори поруки:
- № 414468-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 ;
- № 414469-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 ;
- № 414470-ДП1 від 26.11.2019 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 .
Також 16.11.2023 для забезпечення виконання зобов`язань за Рамковою угодою № FW202.2344 від 16.11.2023 було укладено наступні договори поруки:
- № 414468-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 ;
- № 414469-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 ;
- № 414470-ДП3 від 16.11.2023 між Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 .
Згідно з вказаними договорами Поручителі ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) поручаються перед Кредитором (АТ «ПроКредит Банк») за виконання усіх зобов`язань Позичальника (ТОВ «РСМ Плюс») у їх повному обсязі як солідарні із Позичальником боржники.
Розмір зобов`язань Позичальника визначається відповідно до Кредитних договорів. При цьому розмір зобов`язань, які виникають з Рамкових угод і укладених на їх підставах Кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування.
Абзацом 4 пункту 2.3 договорів визначено, що Поручитель безумовно і безвідклично погоджується, що усі зміни Кредитних договорів та/чи будь-які інші зміни до Рамкової угоди (у т.ч. зміна структури платежів погашення кредиту, зміна змінюваної процентної ставки, зміна чи введення нових комісій, штрафних санкцій, прав та обов`язків сторін тощо), а також укладення нових Кредитних договорів на підставі Рамкової угоди можуть здійснюватися без будь-якого погодження з Поручителем, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов`язання Позичальника з врахуванням усіх таких змін і нових Кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із Поручителем.
Згідно з п. 3.2 договорів Поручитель зобов`язаний належно повністю виконати зобов`язання Позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості Позичальника у зв`язку із порушенням умов Кредитних договорів чи неможливістю виконання ним його зобов`язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо).
Також відповідно до п. 4.1 договорів порука діє з моменту укладення Договору протягом усього часу дії, встановленого Рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії ОСОБА_4 угоди чи належне виконання усіх вимог Кредитора. Припинення окремих Кредитних договорів чи погашення заборгованості Позичальника до моменту припинення строку дії Рамкової угоди, а також непред`явлення Кредитором вимоги про погашення Поручителем заборгованості Позичальника не тягне за собою припинення поруки.
Отже, відповідно до вищезазначених положень договорів поруки № 414468-ДП1 від 26.11.2019, № 414469-ДП1 від 26.11.2019, № 414470-ДП1 від 26.11.2019, № 414468-ДП3 від 16.11.2023, № 414469-ДП3 від 16.11.2023 та № 414470-ДП3 від 16.11.2023 у відповідачів – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли обов`язки щодо сплати позивачу заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» за кредитними договорами № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023, №202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, № 202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019 та № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наявні у матеріалах справи докази на підтвердження факту надання кредитних коштів, існування непогашеної заборгованості позичальника та чинності договорів поруки, а також відсутність доказів належного виконання відповідачами своїх зобов`язань або припинення поруки в передбачений законом спосіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «РСМ Плюс» та поручителів заборгованості за спірними кредитними договорами.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути вказану заборгованість в розмірі 437 219,16 дол. США солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Однак, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Як зазначено вище, договорами поруки № 414468-ДП1 від 26.11.2019, № 414469-ДП1 від 26.11.2019, № 414470-ДП1 від 26.11.2019, № 414468-ДП3 від 16.11.2023, № 414469-ДП3 від 16.11.2023 та № 414470-ДП3 від 16.11.2023 також встановлено, що Поручителі поручаються перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань Позичальника у їх повному обсязі як солідарні із Позичальником боржники.
Отже, солідарною є відповідальність поручителів перед позивачем разом із позичальником як з боржником, що передбачає пункт 2.1 кожного договору поруки. А відповідальність поручителів між собою перед позивачем солідарною не є (оскільки це не передбачено умовами укладених сторонами правочинів). Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.3 ст. 554 ЦК України). Ця норма не може бути застосована до правовідносин, що виникли з декількох договорів поруки, оскільки поручителі не несуть солідарної відповідальності один перед одним, якщо інше не передбачено договором, і таку поруку не можна вважати їхньою спільною.
Таким чином, порука кількох осіб може бути визначена як спільна у разі укладення договору поруки декількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов`язання. Лише у такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).
Даних висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2021 у справі № 202/781/14-ц.
Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.06.2021 у справі № 202/781/14-ц, та дійшов правильного висновку про те, що солідарна відповідальність виникає між позичальником та кожним із поручителів окремо, тоді як солідарна відповідальність самих поручителів між собою відсутня, оскільки укладені між сторонами договори поруки не свідчать про надання ними спільної поруки.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 22 219,16 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53712/FW202.2344 від 16.11.2023; солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 70 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.53721/FW202.2344 від 16.11.2023, солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 207 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019, солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_1 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_2 , солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «РСМ Плюс» та ОСОБА_3 138 000,00 дол. США – заборгованість за Кредитним договором № 202.50315/FW202.1434 від 29.12.2020.

Разом з тим, скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним розмір заборгованості виключно на підставі розрахунку, поданого Банком. На думку скаржника, надані Банком документи не дозволяють встановити: дати та обсяги фактичного використання кредитних коштів; рух заборгованості за кожним договором; порядок зарахування здійснених платежів; періоди та ставки нарахування процентів. Факт невиконання зобов`язання не звільняє кредитора від обов`язку довести точний і обґрунтований розмір заявлених до стягнення сум. Натомість суд першої інстанції фактично переклав обов`язок доказування з позивача на відповідачів, вказавши на відсутність доказів сплати, що суперечить статтям 74 та 86 ГПК України.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених позовних вимог АТ «ПроКредит Банк» надало до суду не лише розрахунок заборгованості, а й рамкові кредитні угоди, кредитні договори, договори про внесення змін до них, меморіальні ордери про видачу кредитних коштів, виписки по рахунках позичальника, а також документи, що підтверджують існування та розмір непогашеної заборгованості. Саме на підставі сукупності зазначених доказів місцевий господарський суд встановив факт надання відповідачу-1 кредитних коштів та розмір невиконаних грошових зобов`язань. 
Посилання апелянта на необхідність додаткової перевірки періодів нарахування процентів, розміру процентних ставок та порядку зарахування платежів саме по собі не свідчить про неправильність визначення розміру заборгованості, оскільки скаржником не наведено конкретних помилок у розрахунку позивача, не зазначено сум, які, на його думку, були нараховані безпідставно, та не подано власного контррозрахунку спірної заборгованості.
Разом з тим, апеляційним судом, як і судом першої інстанції здійснено повну перевірку суми заборгованості, відповідно до тих доказів, які були надані до матеріалів справи та зроблено висновок, що весь розрахунок здійснено правильно.
Посилання скаржника на неможливість встановити рух заборгованості або порядок зарахування платежів також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки матеріали справи містять виписки по рахунках позичальника, на підставі яких судами було встановлено як факт отримання кредитних коштів, так і залишок непогашеної заборгованості. При цьому відповідачем-2 не надано жодного контррозрахунку, доказів здійснення платежів у більшому розмірі, ніж враховано позивачем, або інших доказів, які б спростовували наведений Банком розрахунок. 
Отже, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції визнав доведеним розмір заборгованості виключно на підставі розрахунку Банку, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідні висновки суду ґрунтуються на оцінці усієї сукупності наданих доказів. Водночас самі лише заперечення щодо правильності розрахунку за відсутності належних доказів його помилковості не можуть свідчити про недоведеність позовних вимог чи порушення судом положень статей 74, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Апелянт стверджує, що місцевий суд не перевірив законність зміни банком умов кредитування. На переконання скаржника, місцевий господарський суд безпідставно погодився із правомірністю зміни процентних ставок, обмежившись загальним посиланням на умови кредитних договорів. При цьому суд не встановив: наявності відповідних внутрішніх рішень банку, не з`ясував дату та підстави зміни процентних ставок, не перевірив факт належного повідомлення позичальника про такі зміни та не дослідив обставини порушення фінансових ковенантів. У зв`язку з цим апелянт вважає, що відповідні висновки суду ґрунтуються на припущеннях, а не на належним чином встановлених фактах.
Як вбачається із матеріалів справи, умовами кредитних договорів (п.4 Кредитного договору № 202.53712/FW202.2344; п.4 Кредитного договору № 202.53721/FW202.2344; п.7 Договору про відкриття кредитної лінії № 202.49032/FW202.1433 від 19.11.2019; п.7 Договору про відкриття кредитної лінії № 202.50315/FW202.1434 від 19.11.2019) визначено, тип процентної ставки – змінювана.
Абзацом 4 пункту 2.3 договорів поруки визначено, що поручитель безумовно і безвідклично погоджується, що усі зміни Кредитних договорів та/чи будь-які інші зміни до Рамкової угоди (у т.ч. зміна структури платежів погашення кредиту, зміна змінюваної процентної ставки, зміна чи введення нових комісій, штрафних санкцій, прав та обов`язків сторін тощо), а також укладення нових Кредитних договорів на підставі Рамкової угоди можуть здійснюватися без будь-якого погодження з Поручителем, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов`язання Позичальника з врахуванням усіх таких змін і нових Кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із Поручителем. 
Отже, з наведених пунктів договорів вбачається, що сторони погодили порядок визначення та зміни процентної ставки, а договорами поруки передбачено, що поручителі погоджуються із внесенням змін до кредитних договорів, у тому числі щодо зміни процентної ставки, без необхідності отримання їх додаткової згоди. Відповідно порука поширюється на зобов`язання позичальника з урахуванням усіх змін, внесених до кредитних правовідносин.
Крім того, скаржником не наведено жодних конкретних обставин, які б свідчили про незаконність внесених змін, не зазначено, які саме процентні ставки були застосовані Банком неправомірно, у які періоди такі порушення мали місце та яким чином вони вплинули на визначений позивачем розмір заборгованості.
Апелянтом не подано власного контррозрахунку заборгованості, не наведено розрахунку процентів, який би відрізнявся від розрахунку Банку, а також не надано доказів того, що внаслідок зміни процентної ставки позивачем було неправильно визначено суму заборгованості, заявлену до стягнення у даній справі.
За таких обставин доводи апеляційної скарги фактично зводяться до загальних припущень щодо можливих порушень при зміні умов кредитування та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо наявності кредитних зобов`язань, факту отримання відповідачем-1 кредитних коштів та існування непогашеної заборгованості.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені апелянтом доводи не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не можуть бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Скаржник стверджує, що порука має похідний характер від основного зобов`язання, а тому будь-яке збільшення обсягу відповідальності боржника потребує окремої оцінки з точки зору вимог статті 559 ЦК України. Апелянт вважає, що суд формально визнав договори поруки чинними, не перевіривши дотримання строків їх дії, наявність належних вимог банку до поручителів, а також співмірність та передбачуваність обсягу відповідальності поручителів з урахуванням змін основного зобов`язання. Апелянт вважає, що саме по собі посилання на положення договорів про згоду поручителів на майбутні зміни кредитних зобов`язань не може свідчити про законність покладення на них відповідальності без перевірки відповідності таких умов імперативним нормам цивільного законодавства.
Щодо наведених доводів колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
Аналіз наведених положень статті 559 ЦК України свідчить про те, що припинення поруки закон пов`язує з настанням конкретних юридичних фактів, зокрема припиненням основного зобов`язання, збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, переведенням боргу на іншу особу без згоди поручителя, закінченням строку поруки або непред`явленням кредитором позову до поручителя протягом установленого законом строку.
Водночас апелянтом не наведено та матеріали справи не містять доказів існування будь-якої із зазначених підстав для припинення поруки.
Разом з тим матеріалами справи встановлено, що договори поруки №414468-ДП1, №414469-ДП1, №414470-ДП1 від 26.11.2019 та договори поруки №414468-ДП3, №414469-ДП3, №414470-ДП3 від 16.11.2023 були укладені саме з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «РСМ Плюс» за спірними рамковими угодами та кредитними договорами, а поручителі прийняли на себе обов`язок відповідати перед Банком у повному обсязі як солідарні із позичальником боржники. 
При цьому умовами пункту 2.3 договорів поруки сторони погодили, що поручителі безумовно та безвідклично надають згоду на внесення будь-яких змін до кредитних договорів, у тому числі щодо зміни структури платежів, процентних ставок, комісій, штрафних санкцій, прав та обов`язків сторін, а також на укладення нових кредитних договорів у межах відповідних рамкових угод без необхідності отримання додаткової згоди поручителів. Відповідно, поручителі ще під час укладення договорів поруки погодили можливість зміни умов основного зобов`язання та поширення поруки на такі зміни. 
Крім того, доводи апелянта про неперевіреність строку дії поруки спростовуються змістом самих договорів, відповідно до пункту 4.1 яких порука діє протягом усього часу дії встановленого рамковою угодою строку кредитування та до моменту належного виконання усіх вимог кредитора. Матеріали справи не містять доказів припинення забезпечених порукою зобов`язань або настання інших обставин, з якими закон чи договір пов`язують припинення поруки. 
Так само колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність належних вимог Банку до поручителів, оскільки саме по собі пред`явлення чи непред`явлення окремої вимоги не впливає на чинність укладених договорів поруки та не звільняє поручителя від відповідальності за наявності простроченого основного зобов`язання, а умовами договорів прямо передбачено, що непред`явлення кредитором вимоги про погашення заборгованості не тягне припинення поруки. 
Водночас апелянт не зазначає, яка саме зміна основного зобов`язання призвела до збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, не наводить конкретних умов договору, які були змінені без його згоди, не обґрунтовує настання підстав для припинення поруки, передбачених статтею 559 ЦК України, та не подає жодних доказів на підтвердження таких обставин.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив умови договорів поруки, встановив відсутність підстав для їх припинення та обґрунтовано визнав наявними правові підстави для покладення на поручителів відповідальності за невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитними договорами.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та зводяться переважно до незгоди скаржника з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів і встановленими обставинами справи. Водночас матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем кредитних коштів, наявність непогашеної заборгованості позичальника, чинність договорів поруки та відсутність передбачених законом або договором підстав для припинення відповідальності поручителів. Скаржником не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, свідчили про неправильність визначення розміру заборгованості, припинення поруки або інші обставини, що могли б бути підставою для відмови у задоволенні позову.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що місцевий господарський суд повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, належним чином дослідив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення неправильного рішення. Відтак підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 у справі № 917/1649/25 має бути залишене без змін.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України та покладаються на відповідача.
Ураховуючи ненадання ОСОБА_1 доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 329 532,55 грн до моменту ухвалення судового рішення, відповідна сума підлягає стягненню з останнього на користь державного бюджету України.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Полтавської області від 02.12.2025 у справі № 917/1649/25 залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA758999980313151206082020653, код класифікації доходів бюджету 22030101) витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 329 532,55 грн.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 06.07.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян