П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/23269/25	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Терлецького Д.С., суддів Вербицької Н.В., Димерлія О.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

Рух справи
15.07.2025 р. ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 19.03.2024 р. по 19.09.2024 р. включно;
зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 19.03.2024 р. по 19.09.2024 р. включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100;
визнати протиправними дії НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24;
зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України компенсувати суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24;
визнати протиправними дії НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24;
зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату різниці утриманого військового збору у розмірі 5% замість 1,5 %, який утримано з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24.
На обґрунтування позову зазначено, що у період з 24.02.2022 р. по 18.03.2024 р. ОСОБА_1 проходив військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . 
13.06.2025 р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/2 НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахував та виплатив позивачу 159 741,84 грн недоотриманого грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Вважаючи, що при виплаті вищевказаної суми у відповідача виник обов`язок виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.03.2024 р. по 19.09.2024, а також виплатити компенсацію податку з доходів фізичних осіб, утримати військовий збір за ставкою 1,5% замість 5%, позивач звернувся до суду з позовом.
НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти її задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24 набрало законної сили 23.05.2025 р. та було виконано 13.06.2025 р. Отже, право позивача на отримання компенсаційних виплат пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, яким ці виплати призначені. Оскільки зволікання з виконанням рішення суду у справі №420/35454/24 не допущено, правові підстави щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати – відсутні.
Як вказано у відзиві, позивач просить здійснити із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44. Дані вимоги, на думку відповідача, є безпідставними, оскільки позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, отже, права на компенсацію податку з доходів фізичних осіб не має.
НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України також наголосив, що відповідні вимоги є передчасними. 
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06.04.2026р. позов задовольнив частково.
Визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні зі служби ОСОБА_1 .
Зобов`язав НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.03.2024 р. до 19.09.2024 р. включно у сумі 64 489,63 грн.
Визнав протиправними дії НОМЕР_2 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо утримання податку на доходи фізичних осіб з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24.
Зобов`язав НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України компенсувати ОСОБА_1 суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовив.
НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (надалі – військова частина НОМЕР_1 або скаржник) не погодився з рішенням суду першої інстанції й звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
П`ятий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження ухвалою від 07.05.2026 р.

Обставини справи
ОСОБА_1 з 24.02.2022 р. по 18.03.2024 р. проходив службу у НОМЕР_2 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України.
Згідно з наказом від 18.03.2024 р. №135-ОС командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, остаточною датою закінчення проходження військової служби встановлено вважати 18.03.2024 р.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454/24, яке набрало законної сили 23.05.2025р., НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України зобов`язано, зокрема:
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 р. по 19.05.2023 р. посадовий оклад, оклад за військовим званням, визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), розмір яких залежить від розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, з урахуванням раніше виплачених сум; 
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 р. по 19.05.2023 р. грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, премію, в яких посадовий оклад, оклад за військовим званням визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з довідкою від 26.05.2025р. №23 про види грошового забезпечення, що належить донарахувати ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 р. по 19.05.2023 р., позивачу на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025р. у справі №420/35454/24 нараховано 207 456,94 грн, утримано військового збору (5%) – 10 372,85 грн, утримано податку з доходів фізичних осіб (18%) - 37 342,25; до виплати – 159 741,84 грн (а.с.34). Виплату проведено 13.06.2025 р.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Оцінка суду першої інстанції
Суд першої інстанції, частково задовольнивши позовні вимоги, дійшов таких висновків. 
Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При визначені розміру середнього заробітку суд застосував критерій співмірності. Також суд встановив право позивача отримати компенсацію суму податку з доходів фізичних осіб, який утриманий з суми, виплаченої ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі № 420/35454/24, оскільки позивач мав право на отримання такої компенсації на час звільнення і остаточного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги
На обґрунтування вимог апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 вказує, що суд першої інстанції протиправно ототожнив поняття заробітна плати та грошове забезпечення і, отже, не повинен був застосовувати до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України.
Окремо скаржник вказує на те, що при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.03.2024 р. до 19.09.2024 р. суд першої інстанції у порушення принципу співмірності припустився помилок у розрахунках.
При визначені розміру середнього заробітку суд керувався положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018. №623, який зареєстровано Міністерством юстиції України 16.08.2018 р. за №936/32388. Це підзаконний нормативно-правовий акт не розповсюджує свою дію на військовослужбовців Державної прикордонної служби України, тому суд першої інстанції застосував акт, який не підлягає застосуванню.

Позиція позивача у справі на заявлену апеляційну скаргу
Позивач, належно повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Джерела права та оцінка суду апеляційної інстанції
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, суд у складі колегії суддів дійшов таких висновків.
Передусім суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, слід застосовувати норми статей 116, 117 КЗпП України, оскільки вони є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Збіжний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 29.05.2025 р. у справі № 320/974/23, від 22.02.2023 р. у справі № 380/152/20, від 16.07.2020 р. у справі №400/2884/18, від 01.03.2018 р. у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, і суд у складі колегії суддів не вбачає підстав для відступу від нього.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116 КЗпП України) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно з частиною другою статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою статті 117 КЗпП України.
Суд у складі колегії суддів вважає за доцільне зазначати, що статтю 117 КЗпП України викладено в чинній редакції Законом України від 01.07.2022 р. № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 р.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні – це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат до дня фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Як встановив суд першої інстанції і підтверджено матеріалами справи, розрахунок із позивачем проведений тільки 13.06.2025 р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. З цієї причини наявні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Зважаючи на те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі №420/35454 виконано 13.06.2025 р., розмір відшкодування обмежений часовим періодом у шість місяців – з 19.03.2024 р. (наступний день після звільнення) до 19.09.2024 р. – і становить 184 календарних дні. 
Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (надалі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд у складі колегії суддів враховує, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 р. №558, який зареєстровано Міністерством юстиції України 23.07.2018 р. за №854/32306, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці. 
Згідно з довідкою-розрахунком від 23.07.2025 р. про види грошового забезпечення, що нараховані та виплачені ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 р. по 28.02.2024 р., яка складена військовою частиною НОМЕР_1 , сума грошового забезпечення за останні два місяці загалом складає 70 406,00 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період – 60 календарних дні. Розмір середнього заробітку позивача складає 1 173,43 грн (а.с.127).
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при на момент виключення позивача зі списків особового складу і всіх видів забезпечення становить 215 911,12 грн (1173,43 грн х 184 календарних дні).
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019р. у справі №761/9584/15-ц.
Згідно з цим висновком, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (пункт 78).
Велика Палата Верховного Суду з огляду на наведені та інші мотиви дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022 р.).
Суд у складі колегії суддів також вважає за необхідне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23.
Згідно з цим висновком шестимісячне обмеження, запроваджене Законом №2352-IX, не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23, також вказала, що при розгляді спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 р., необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла як до 19.07.2022 р., так і після цього).
Суд у складі колегії суддів також вважає доцільним вказати на правовий висновок, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. у справі №821/1083/17, за яким «… виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Для цілей обчислення розміру належної до відшкодування суми, суд у складі колегії суддів вважає за підставне урахувати правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Згідно з цим висновком статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку (пункти 58-61).
Ураховуючи наведені правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, суд у складі колегії суддів зазначає, що згідно з архівною відомістю № 3 за період з січня 2024 р. по травень 2024 р. позивачеві при звільненні виплачено 353 521,31 грн грошового забезпечення (а.с. 23). 
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025 р. у справі № 420/35454/24 позивачу нараховано 159 741,84 грн (а.с.34).
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні, становить 513 263,15 грн (353 521,31 грн + 159 741,84 грн).
Відповідно, істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення у розмірі 159741,84 грн до загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 31,12% (159 741,84 / 513 263,15 * 100).
За результатами застосування принципу пропорційності, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 67 191,54 грн або 31,12% від 215 911,12 грн.
Суд у складі колегії суддів вважає, що наведене застосування принципу пропорційності належно враховує також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06.04.2026р. у справі №560/17619/24, за яким «… для цілей обчислення середнього заробітку … з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».
Отже, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про необхідність застосування принципу пропорційності, здійснив помилкові розрахунки, що не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, зокрема, правовому висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19.
Оцінюючи доводи скаржника стосовно безпідставності застосування судом першої інстанції Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 р. №623 та зареєстрована Міністерством юстиції України 16.08.2018р. за № 936/32388 (надалі – Інструкція № 623), суд у складі колегії суддів з цими доводами.
У цій справі застосуванню підлягає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018р. №558, який зареєстровано Міністерством юстиції України 23.07.2018р. за №854/32306. Водночас суд у складі колегії суддів доходить висновку, що розрахунок середнього заробітку визначається згідно з Інструкцією №558 аналогічним чином.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено виключно у частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інтенції не оцінює рішення суду першої інстанції в частині, яка не оскаржена скаржником.

Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Суд у складі колегії суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, включити посилання на Інструкцію №558, замість посилання на Інструкцію №623.
З огляду на допущені судом першої інстанції помилки при при застосуванні і обчисленні принципу пропорційності, що не відповідають правовим висновкам Верховного Суду, зокрема, правовому висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 р. у справі № 480/3105/19, необхідно змінити третій абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення, змінити суму « 64 489,63 грн.» на вірну - 67 191,54 грн.
З огляду на те, що суд першої інстанції правомірно відніс справу до категорії незначної складності й розглядав її за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 р. у справі №420/23269/25 змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на відповідні положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 р. №623, який зареєстровано Міністерством юстиції України 16.08.2018 р. за № 936/32388.
Додати до мотивувальної частини рішення посилання на відповідні положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 р. №558, який зареєстровано Міністерством юстиції України 23.07.2018 р. за №854/32306.
Викласти третій абзац резолютивної частини у такій редакції:
«Зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.03.2024 року до 19.09.2024 року включно у сумі 67 191,54 грн.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду 06.04.2026 р. у справі №420/23269/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до статті 325 КАС України набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Д.С.Терлецький

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: О.О.Димерлій