Справа № 454/344/25 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т. В. 
Провадження № 22-ц/811/4392/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю секретаря Костюк С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Савченка Ярослава Васильовича, представника ОСОБА_1 , на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (в подальшому – «ТзОВ», «позивач») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь згаданого позивача 174 388 грн. заборгованості за кредитними договорами та судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 04.04.2024 року відповідач уклав з ТзОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» в електронній формі кредитний договір №1641604, згідно якого отримав в кредит 7 000 грн. 
30.07.2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №30072024/1, згідно якого ТзОВ «Фінансова компанія «Незалежні фінанси» передає (відступає) ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. 
Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 23 327 грн. 50 коп., з яких: 7 000грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 15 739 грн. 50 коп. – заборгованість за відсотками, 588 грн. – заборгованість за комісією.
09.04.2024 року відповідач уклав в електронній формі кредитний договір №2296278 з ТзОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів», згідно якого отримав у кредит 8 950 грн.
14.06.2021 року між ТзОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21, згідно якого ТзОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. 
Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 15 075 грн., з яких: 8 950 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 1 125грн. – заборгованість за відсотками, 5 000грн. – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою.

13.04.2024 року відповідач уклав в електронній формі кредитний договір №9258329 з ТзОВ «МІЛОАН», згідно якого отримав у кредит 4 000 грн.
18.04.2024 року відповідач уклав в електронній формі кредитний договір №7995210 з ТзОВ «МІЛОАН», згідно якого отримав у кредит 10 000 грн.
28.08.2024 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 28082024, згідно якого ТзОВ «МІЛОАН» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. 
Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, позивач набув право грошової вимоги до відповідача: 
-за кредитним договором № 9258329 в сумі 23 160 грн., з яких: 4 000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 12 228 грн. – заборгованість за відсотками, 460 грн. – заборгованість за комісією, 6 472 грн. – заборгованість за неустойкою;
-за кредитним договором № 7995210 в сумі 44 414 грн. 80 коп., з яких: 10 000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 28 264 грн. 80 коп. – заборгованість за відсотками, 1 150 грн. – заборгованість за комісією, 5 000 грн. – заборгованість за неустойкою.
18.04.2024 року відповідач уклав в електронній формі кредитний договір №7271928 з ТзОВ «Маніфою», згідно якого отримав у кредит 17 900 грн.
11.01.2024 року між ТзОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №11-01/2024, згідно якого ТзОВ «Маніфою» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. 
Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 46 987 грн. 50 коп., з яких: 17 900 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 20 137 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами за користування позикою, 8 950 грн. – заборгованість за процентами на прострочену позику.
01.05.2024 року відповідач уклав в електронній формі договір позики № 79654259 з ТзОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів», згідно якого отримав у позику 12 200 грн.
Як вже зазначалося вище, 14.06.2021 року між ТзОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21 і відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 79654259 в сумі 21 423 грн. 20 коп., з яких: 12 200 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 3 294 грн. – заборгованість за відсотками, 5 929 грн. 20 коп. – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою.
Згадані вище кредитні установи виконали взяті на себе зобов`язання по кредитних договорах в повному обсязі, так як надали відповідачу кредити у визначених у договорах розмірах.
Однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань кошти за кредитними договорами не повернув, а тому стягнення цих коштів і є предметом позовних вимог (а.с. 1-11).

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитними договорами в сумі 174 388 грн., що складається із заборгованості за:
-Кредитним договором № 1641604 від 04.04.2024 року в сумі 23 327 грн. 50 коп., з яких: 7 000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 15 739 грн. 50 коп. – заборгованість за відсотками, 588 грн. – заборгованість за комісією;
-Договором позики № 7271928 від 18.04.2024 року в сумі 46 987 грн. 50 коп., з яких: 17 900 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 20 137 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами за користування позикою, 8 950 грн. – заборгованість за процентами на прострочену позику;
-Договором позики № 2296278 від 09.04.2024 року в сумі 15 075 грн., з яких: 8 950 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 1 125 грн. – заборгованість за відсотками, 5000 грн. – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою;
-Договором позики № 79654259 від 01.05.2024 року в сумі 21 423 грн. 20 коп., з яких: 12 200 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 3 294 грн. – заборгованість за відсотками, 5 929 грн. 20 коп. – сума заборгованості за процентами за понадстрокове користування позикою;
-Договором позики № 7995210 від 18.04.2024 року в сумі 44 414 грн. 80 коп., з яких: 10 000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 28 264 грн. 80 коп. – заборгованість за відсотками, 1 150 грн. – заборгованість за комісією, 5 000 грн. – заборгованість за неустойкою;
-Кредитним договором № 9258329 від 13.04.2024 року в сумі 23 160 грн., з яких: 4 000 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 12 228 грн. – заборгованість за відсотками, 460 грн. – заборгованість за комісією, 6 472 грн. – заборгованість за неустойкою.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 3 028 грн. судового збору (а.с. 138-142).

Ухвалою суду від 18 листопада 2025 року було залишено без задоволення заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення (а.с. 146-152, 161-162) і згаданий представник оскаржив його в загальному порядку.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог,покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Вважає, що «позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які:
-підтверджують факт укладення кредитного договору; 
-вказують на наявність у скаржника заборгованості;
-підтверджують факт передання спірних грошових коштів скаржнику;
-підтверджують те, що позивачем сформовано до відповідача вимогу за кредитним договором відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України; 
-підтверджують факт повної оплати позивачем права вимоги за договором факторингу,
що свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог».
Апелянт просить «апеляційну скаргу розглянути за відсутності скаржника та його представника» (а.с. 167-179).

30 січня 2026 року представник позивача надіслав до суду Відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу представника відповідача - без задоволення. Апеляційний розгляд справи також просить проводити без участі представника позивача(а.с. 206-233).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. 
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Як стверджується матеріалами справи, позивач позовні вимоги обґрунтовує укладеними з відповідачем у відповідності до Закону України «Про електрону комерцію» кредитними договорами та договором позики.
Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що позивачем доведено факт укладення згаданих вище договорів в електронній формі, підписання яких здійснювалося шляхом застосування електронних підписів відповідача, які було сформовано із використанням одноразових ідентифікаторів, направлених на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення цих договорів.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто - таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Кредитні договори та їхні умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення цих договорів, на таких умовах шляхом підписання цих договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності позивачем укладення кредитних договорів не можуть прийматися до уваги.

У відповідності до умов кредитних договорів, кошти надаються позичальнику (відповідачу) в безготівковій формі на банківську картку вказану позичальником при укладанні кредитного договору.
Ні первісний кредитор, ні позивач не мали і не мають доступу до повного номера банківської картки відповідача, оскільки ця інформація є банківською таємницею.
Отже, доступ до повного номера банківської картки, а також до виписки по картковому рахунку, на який були зараховані кредитні кошти, має виключно банк-емітент та безпосередньо власник зазначеної картки, тобто - відповідач.

Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів.
Однак, відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний і повний доступ до таких.
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
А згідно частин 1 та 2 статті 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається банками на запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи та за рішенням суду.
Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які: підтверджують факт укладення кредитного договору; вказують на наявність у скаржника заборгованості; підтверджують факт передання спірних грошових коштів скаржнику», також не можуть прийматися до уваги.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 міститься висновок про те, що факт невчинення жодних дій щодо розірвання кредитних договорів або визнання їх недійсними тривалий час є нічим іншим, як визнанням цих кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 174 388 грн. 00 коп. заборгованості за кредитними договорами.
Відтак, ціна позову у цій справі складає 174 388 грн. 00 коп., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 174 388 грн. 00 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 18 травня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.