154/1914/26 
2/154/1315/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
заочне
06 липня 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області у складі:
головуючого судді Вітера І.Р.,
за участю секретаря судового засідання Багдасарової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду в місті Володимирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, -
ВСТАНОВИВ:
11 травня 2026 року у провадження Володимирського міського суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.
Суть позовних вимог.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є матір`ю та батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Малолітній ОСОБА_2 є дитиною з особливими потребами, має встановлений діагноз: дитячий аутизм з вираженими порушеннями соціальної взаємодії та комунікації, ЗНМ ІІІ рівня, вираженою гіпердинамічною поведінкою, підгрупа А. У зв`язку з цим дитина потребує посиленого нагляду, лікування та корекції поведінки.
Позивачка зазначає, що батько дитини ОСОБА_5 повністю самоусунувся від виховання та утримання сина. Він змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », не надав офіційних документів для підтвердження цієї обставини, а позивачка самостійно не могла отримати відповідну інформацію у відділі ДРАЦС.
За доводами позивачки, відповідач не надавав і не надає допомоги на утримання сина, не цікавиться його здоров`ям, з 2022 року уникає спілкування з сином, не бере участі у його вихованні та житті.
Фактично дитина проживала з матір`ю ОСОБА_4 та неповнорідною сестрою по лінії матері ОСОБА_1 .
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області у справі № 154/192/25 було присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Однак, як зазначає позивачка, з дня ухвалення судового наказу і станом на квітень 2026 року батько дитини не надав жодної допомоги на утримання сина.
ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини ОСОБА_4 померла. Відповідач знав про її хворобу, оскільки через відсутність мобільного зв`язку з ним про стан справ його повідомляли через родичів та за допомогою повідомлень у соціальних мережах.
Після смерті матері позивачка повідомила відповідача про скрутне становище дитини і просила про допомогу. Проте відповідач на повідомлення не відповів, заблокував позивачку та фактично залишив малолітнього сина без батьківської опіки, піклування та засобів до існування.
Після смерті матері малолітній ОСОБА_2 фактично залишився без батьківського піклування. Відповідно до наказу служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 02 від 11 лютого 2026 року малолітнього ОСОБА_2 було тимчасово влаштовано на виховання та утримання до позивачки у справі ОСОБА_1 , неповнорідної сестри по лінії матері.
Позивачка вказує, що з цього часу саме вона несе повну відповідальність за життя, здоров`я, лікування, догляд та виховання малолітнього ОСОБА_2 і зобов`язана діяти в його інтересах.
Натомість відповідач, знаючи про ситуацію, яка склалася, жодного разу не приїхав, не подзвонив, не написав, не поцікавився сином, не надав допомоги, не вжив жодних дій для виконання батьківських обов`язків.
У службі у справах дітей Володимирської міської ради позивачці рекомендували звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав та повідомили, що відповідний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав буде надано на вимогу суду.
З огляду на викладене, посилаючись на ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього сина, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Процесуальні дії та рішення у справі.
Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 19 травня 2026 року відкрито провадження у справі, її розгляд постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено відповідачу строк для подання відзиву, витребувано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області інформацію щодо зміни прізвища відповідача, а також зобов`язано орган опіки в особі виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області надати висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
На виконання ухвали суду Володимирський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області повідомив суд, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо ОСОБА_6 , після зміни прізвища ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявний актовий запис про зміну імені № 8 від 24 червня 2016 року, складений Володимир-Волинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану.
Також судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак 12 червня 2023 року знятий з реєстрації місця проживання.
03 червня 2026 року служба у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради надала суду рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради від 28 травня 2026 року № 206, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 16 червня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 06 липня 2026 року о 15 год. 00 хв.
У судове засідання 06 липня 2026 року позивачка ОСОБА_1 та її представник Адамович Н.Є. не з`явилися. Представник позивачки подала заяву, у якій позовні вимоги підтримала повністю, просила розглядати справу без участі позивачки та зазначила, що позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради - у судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника служби, у якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, заяв чи клопотань до суду не направив, причин неявки суду не повідомив.
Оскільки зареєстроване місце проживання відповідача судом не встановлено, а з отриманої судом відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідач знятий з реєстрації місця проживання, суд повідомляв відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової кореспонденції за останнім відомим місцем його реєстрації, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України.
Згідно з ч. 10 ст. 187 ЦПК України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване місце проживання фізичної особи, подальший виклик такої особи як відповідача здійснюється через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. 
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання, перебування, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, і з опублікуванням такого оголошення вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. 
Також за змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання судова повістка надсилається учаснику справи на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. 
Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 283/289/18-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 522/5315/15-ц та від 17 листопада 2021 року у справі № 567/804/18, за якими виклик відповідача через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України є належним способом повідомлення за умови, що суд попередньо вжив заходів для з`ясування місця проживання або перебування відповідача і таке місце встановити не вдалося. 
Оскільки в цій справі суд отримав відомості з Єдиного державного демографічного реєстру, встановив факт зняття відповідача з реєстрації місця проживання, іншого актуального місця проживання чи перебування відповідача суду не повідомлено, а виклик здійснено за останньою відомою адресою та через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, суд приходить до висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
З урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а позивачка не заперечила проти заочного вирішення справи, суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України дійшов висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Фактичні обставини, встановлені судом за поданими доказами.
Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Його батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .
Відомостями Володимирського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області підтверджується, що щодо ОСОБА_6 , після зміни прізвища ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявний актовий запис про зміну імені № 8 від 24 червня 2016 року.
Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8 після зміни прізвища раніше мав прізвище ОСОБА_6 , а тому саме він є батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 підтверджується, що мати дитини ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з копією медичного висновку про дитину з інвалідністю до 18 років та іншими медичними документами, малолітній ОСОБА_2 є дитиною з особливими потребами, має встановлений діагноз: дитячий аутизм з вираженими порушеннями соціальної взаємодії та комунікації, ЗНМ ІІІ рівня, вираженою гіпердинамічною поведінкою, підгрупа А. За станом здоров`я дитина потребує посиленого нагляду, лікування, корекційної допомоги та стабільного догляду з боку дорослих осіб.
Копією наказу служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 03 від 11 лютого 2026 року підтверджується, що після смерті матері малолітнього ОСОБА_2 тимчасово влаштовано на проживання у родину рідної сестри ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на період вирішення питання щодо встановлення опіки над дитиною.
У цьому ж наказі зазначено, що батько дитини не виконує своїх обов`язків відносно сина, не займається вихованням та утриманням малолітнього, не цікавиться його життям та здоров`ям.
Із наданих позивачкою письмових доказів убачається, що після смерті матері саме ОСОБА_1 фактично забезпечує повсякденний догляд, побутове забезпечення, лікування, супровід та виховання малолітнього ОСОБА_2 .
Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 березня 2025 року у справі № 154/192/25 підтверджується, що з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 січня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів добровільного виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини, надання ним матеріальної допомоги, участі у лікуванні, догляді, вихованні чи забезпеченні потреб малолітнього сина.
Зі змісту позовної заяви та долучених до неї доказів убачається, що відповідач з 2022 року фактично не підтримує стосунків із сином, не цікавиться його життям та станом здоров`я, не бере участі у вирішенні питань його лікування та розвитку.
Після смерті матері дитини позивачка повідомила відповідача про складне становище, у якому опинився малолітній син, і просила про допомогу. Проте відповідач не відреагував на звернення, не прибув до дитини, не надав допомоги, не вжив дій для організації догляду за сином та фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради від 28 травня 2026 року № 206 затверджено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Служба у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради у заяві, поданій до суду, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідач доказів суду не подав, відзиву на позов не надав, будь-яких обставин, які б свідчили про наявність об`єктивних перешкод у виконанні ним батьківських обов`язків, суду не повідомив.
Норми права, застосовані судом.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти; готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до частини четвертої статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Частиною першою статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання батьківських обов`язків може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батька чи матері, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Ці фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можуть розцінюватися як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки одного з батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, який може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів, які залежать від обставин конкретної справи. Основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» зазначено, що розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин; рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Щодо висновку органу опіки та піклування суд виходить з такого.
За частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Відповідний підхід викладений у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18.
Оцінка доказів і висновки суду.
Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, який застосовується лише у виняткових випадках за наявності достатніх і переконливих доказів свідомого, винного ухилення матері або батька від виконання батьківських обов`язків.
Разом з тим у цій справі встановлено саме такі виняткові обставини.
Малолітній ОСОБА_2 є дитиною з особливими потребами, потребує постійного догляду, лікування, корекційної допомоги та стабільної участі дорослих осіб у забезпеченні його фізичного, психологічного, соціального та побутового розвитку.
Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 дитина фактично залишилася без батьківського піклування. За таких обставин саме відповідач як батько повинен був проявити належну турботу про малолітнього сина, забезпечити його утримання, догляд, лікування, захист, або хоча б вжити мінімальних дій для з`ясування стану дитини та її потреб.
Однак відповідач цього не зробив.
Матеріали справи підтверджують, що відповідач протягом тривалого часу не бере участі у житті дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком, лікуванням, вихованням та утриманням, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині матеріальної допомоги, не бере участі у вирішенні питань її лікування та соціального захисту.
Особливе значення для суду має поведінка відповідача після смерті матері дитини. Саме цей момент об`єктивно вимагав від нього активних дій як від батька. Проте відповідач, будучи обізнаним про ситуацію, не прибув до сина, не надав допомоги, не взяв участі у його влаштуванні, не звернувся до органу опіки, не подав до суду відзиву, не з`явився у судові засідання, не висловив будь-якої позиції щодо долі дитини та не повідомив про наявність об`єктивних причин, які перешкоджають йому виконувати батьківські обов`язки.
На відміну від ситуацій, коли окреме проживання одного з батьків, складні життєві обставини чи тимчасова відсутність участі у вихованні дитини самі по собі не можуть бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, у цій справі суд встановив саме стійке, тривале і свідоме самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Відповідач не лише не бере участі у повсякденному житті дитини, а й після смерті матері малолітнього не вжив жодних дій для забезпечення його догляду, утримання, лікування чи виховання, не надав дитині матеріальної або моральної підтримки, не подав відзиву, не з`явився до суду та не навів жодних обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання ним батьківських обов`язків або про намір змінити своє ставлення до дитини.
Наведене свідчить не про тимчасову неспроможність чи об`єктивні труднощі відповідача, а про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
Суд також враховує висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради від 28 травня 2026 року № 206, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього сина.
У цій справі висновок органу опіки та піклування не є ізольованим доказом, а узгоджується з іншими матеріалами справи: свідоцтвом про народження дитини, відомостями ДРАЦС про зміну прізвища відповідача, свідоцтвом про смерть матері, наказом служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини до позивачки, медичними документами щодо стану здоров`я дитини, виконавчим листом про стягнення аліментів, а також поведінкою самого відповідача, який не подав жодних заперечень та не проявив інтересу до розгляду справи.
Суд не вбачає підстав для застосування менш суворого заходу у вигляді попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покладення контролю на орган опіки та піклування. Такий захід міг би бути виправданим тоді, коли з поведінки батька вбачається хоча б мінімальний інтерес до дитини, намір відновити спілкування або наявність об`єктивних причин тимчасового невиконання обов`язків.
У цій справі таких обставин не встановлено.
Навпаки, відповідач фактично повністю самоусунувся від життя дитини, не скористався можливістю висловити свою позицію в суді, не надав доказів на підтвердження участі у житті сина чи готовності змінити свою поведінку.
Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на сімейне життя, суд виходить з того, що формальне збереження за відповідачем батьківських прав за умов його фактичної повної відсутності у житті дитини не забезпечує малолітньому реального сімейного зв`язку, стабільності, безпеки чи захисту.
Натомість збереження за відповідачем батьківських прав може створювати перешкоди для належного представництва інтересів малолітньої дитини, вирішення питань її лікування, виховання, соціального захисту, оформлення опіки та подальшого стабільного влаштування.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є не покаранням за сам факт окремого проживання чи відсутності контакту, а необхідним, пропорційним і виправданим заходом захисту прав та найкращих інтересів малолітнього ОСОБА_2 .
З огляду на встановлені обставини, суд вважає доведеним, що відповідач ОСОБА_5 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позов підлягає задоволенню.
Щодо судових витрат.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За змістом пункту 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Оскільки позивачка звернулася до суду в інтересах малолітнього ОСОБА_2 з вимогою про захист його прав, судовий збір при поданні позову не сплачувався.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1331,20 грн, що відповідає ставці судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 150, 155, 164, 165, 166 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 1331 гривня 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте Володимирським міським судом Волинської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 06 липня 2026 року.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: Адамович Надія Євгеніївна, завідувач сектору «Іваничівське бюро правничої допомоги», адреса: Волинська область, селище Іваничі, вул. Банківська, 6, зареєстрований кабінет в ЄСІТС: 2976804945.
Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Третя особа: виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, ЄДРПОУ 04051282, юридична адреса: 44700, Волинська область, м. Володимир, вул. Данила Галицького, 5.

Суддя Володимирського міського суду Волинської області Ігор ВІТЕР