П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/6145/25-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Тетяна Миколаївна 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
20 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
До Чернівецького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (основної діяльності) № 960 від 29 листопада 2025 року “Про результати службової перевірки за фактом втечі з приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 офіцера запасу ОСОБА_2 ”, яким накладено дисциплінарне стягнення на начальника групи обліку офіцерів запасу, майора ОСОБА_1 , а саме: за порушення вимог статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, оголосити "догану”;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 348 від 01 грудня 2025 року, яким вирішено виплатити щомісячну премію за період з 01 по 30 листопада 2025 року майору ОСОБА_1 - начальнику групи обліку офіцерів запасу, у зменшеному розмірі, за порушення вимог статей 11, 12, 16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, накладено дисциплінарне стягнення "догана" (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) № 960 від 29 листопада 2025 року, а саме 355,5% посадового окладу;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити майору ОСОБА_1 грошове забезпечення відповідно наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, з урахуванням виплачених сум, відповідно до висновків суду.
Рішенням суду першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи та результатами службової перевірки підтверджено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який полягав у порушенні вимог статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. 
Суд встановив, що майор ОСОБА_1 неналежним чином виконував службові обов`язки, оскільки не забезпечив контроль за перебуванням військовозобов`язаного ОСОБА_2 та не доповів особисто начальнику про результати проведеної з ним роботи, що безпосередньо призвело до втечі вказаної особи з приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Окружний суд дійшов висновку, що обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення у формі догани повною мірою відповідає характеру правопорушення та його наслідкам. 
Позовні вимоги в частині скасування наказу про виплату премії у зменшеному розмірі суд визнав похідними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на правомірність основного наказу про накладення стягнення.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, позивач посилається на незаконність перебування ОСОБА_2 у приміщенні ТЦК, зазначивши, що оцінка підстав для мобілізації вказаної особи виходить за межі даного спору, предметом якого є виключно дисциплінарна відповідальність військовослужбовця. 
На переконання апелянта, суд першої інстанції безпідставно не надав правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 згідно з військовим квитком серії НОМЕР_1 був виключений з військового обліку за станом здоров`я ще у 2017 році, а отже, не мав статусу військовозобов`язаного та не міг бути призваний на військову службу під час мобілізації. Скаржник наголошує, що за відсутності законних підстав для примусового утримання цивільної особи в приміщенні територіального центру комплектування, в його діях не може бути складу правопорушення у вигляді «відсутності контролю» за особою, яка мала гарантоване статтею 33 Конституції України право на вільне пересування.
Відповідач та третя особа не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що майор ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі — ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на посаді начальника групи обліку офіцерів запасу.
23 жовтня 2025 року орієнтовно о 15:00 годині представниками районного ТЦК до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 було доставлено військовозобов`язаного — офіцера запасу ОСОБА_2 . У цей же час позивач, який згідно з графіком заступив у добовий наряд, був замінений на чергуванні у зв`язку зі спланованим вибуттям у службове відрядження до військової частини НОМЕР_2 .
Під час доповіді про здавання чергування начальник ІНФОРМАЦІЯ_6 особисто визначив майору ОСОБА_1 завдання: перед вибуттям у відрядження провести відповідну роботу з доставленим офіцером запасу ОСОБА_2 щодо вивчення його військово-облікових даних, перевірки підстав для відстрочки або бронювання та подальшого призову на військову службу. За результатами цієї роботи позивач мав доповісти начальнику особисто.
Встановлено, що позивач проводив заходи щодо вивчення особи ОСОБА_2 та уточнення його даних, зокрема звертався до керівництва з проханням виписати вказаній особі повістку на іншу дату, в чому йому було відмовлено. Однак після завершення опрацювання документів позивач не доповів про результати роботи ані своєму безпосередньому начальнику, ані начальнику ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також не забезпечив належного контролю за місцем перебування ОСОБА_2 у приміщенні установи.
Близько 17:30 години 23 жовтня 2025 року ОСОБА_2 , застосувавши фізичну силу до осіб добового наряду, втік із приміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 у невідомому напрямку. Позивач же о 23:00 годині того ж дня вибув до місця збору осіб для відрядження.
На підставі наказу № 177 від 01.11.2025 року було проведено службову перевірку, за результатами якої 22.11.2025 року складено акт. Перевіркою встановлено вину майора ОСОБА_1 у неналежному виконанні службових обов`язків, що виразилося у відсутності контролю за перебуванням військовозобов`язаного та ненаданні доповіді керівництву, що в сукупності призвело до втечі особи.
Наслідком вказаних подій стало видання начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 наказу № 960 від 29.11.2025 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани». Крім того, наказом № 348 від 01.12.2025 року позивачу було зменшено розмір щомісячної премії за листопад 2025 року. 
Не погоджуючись із вказаними наказами, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 308 КАС України, приходить до таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини у даній справі стосуються правомірності притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків, що виразилось у відсутності контролю за перебуванням військовозобов`язаного та ненаданні доповіді керівництву.
Вказані правовідносини врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV, Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України №551-XIV від 24.03.1999.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (пункт 3), який продовжувався і триває до сьогодні.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлено Законом України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ст. 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» №551-XIV від 24.03.1999 р. затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що відповідно до вимог ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Судом першої інстанції на підставі акта службової перевірки від 22.11.2025 року та письмових пояснень свідків (зокрема молодшого сержанта ОСОБА_3 ) достовірно встановлено, що 23.10.2025 року позивач отримав особисте розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 провести роботу з вивчення документів доставленого офіцера запасу ОСОБА_2 та особисто доповісти про результати. 
Матеріали справи підтверджують, що позивач розпочав виконання цього завдання, опрацьовував військово-облікові дані особи, проте після завершення вивчення документів не доповів керівництву про отримані результати та не забезпечив належного нагляду за місцем перебування особи в приміщенні установи, що в подальшому створило умови для втечі ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 був виключений з військового обліку за станом здоров`я ще у 2017 році, а тому позивач не мав обов`язку його контролювати. 
Суд першої інстанції вірно зауважив, що оцінка підстав для мобілізації вказаної особи виходить за межі даного спору, оскільки предметом розгляду є виключно дотримання позивачем військової дисципліни під час виконання конкретного завдання. 
Колегія суддів підкреслює, що згідно зі статтями 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовець зобов`язаний сумлінно виконувати військовий обов`язок та службові обов`язки, що визначають обсяг завдань за посадою. Навіть за умови переконаності позивача у відсутності підстав для призову ОСОБА_2 , він був зобов`язаний виконати наказ щодо вивчення документів та доповісти начальникові про встановлені обставини (зокрема про факт виключення особи з обліку), а не самовільно припиняти контроль за ситуацією.
Відповідно до статті 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові про все, що стосується виконання ним службових обов`язків. Порушення цієї статутної вимоги у поєднанні з ігноруванням прямої вказівки начальника ТЦК та СП щодо особистої доповіді становить склад дисциплінарного проступку. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком окружного суду, що обраний вид стягнення у формі «догани» відповідає ступеню вини позивача та обставинам справи, оскільки наслідком неналежного виконання обов`язків став надзвичайний випадок — втеча особи з приміщення військової установи із застосуванням сили до добового наряду.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на те, що на момент події він нібито вже перебував у відрядженні. 
Судом встановлено, що фактичне вибуття позивача до місця збору відбулося лише о 23:00 годині 23.10.2025 року, тоді як інцидент із втечею стався близько 17:30, коли майор ОСОБА_1 ще перебував у розпорядженні начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 і виконував доручене завдання. Таким чином, обставини проступку підтверджені належними та допустимими доказами, а процедура проведення службового розслідування відповідала вимогам Дисциплінарного статуту.
Щодо вимог про скасування наказу про зменшення премії, апеляційний суд зазначає, що за змістом чинного законодавства преміювання є формою заохочення за сумлінну службу, а наявність чинного дисциплінарного стягнення є законною підставою для зменшення розміру премії. Оскільки основна вимога про скасування догани є необґрунтованою, похідні вимоги щодо виплати премії у повному розмірі та перерахунку грошового забезпечення також не підлягають задоволенню. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин і не містять доказів неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.