Номер справи 171/45/26
Номер провадження 2/171/2217/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.26 м. Апостолове
Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Шкарлат Я.Ю.
за участю секретаря судового засідання Бахтіярової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного нерухомого майна є його дружина ОСОБА_3 .
Восени 2025 року позивач разом з дружиною вирішили продати належний їм на праві власності будинок, проте при зверненні до нотаріуса йому було повідомлено про неможливість укладення угоди в зв`язку з наявністю арешту на майно позивача. Позивачу нічого не відомо щодо спірного обтяження і з наданих відповідей на запит адвоката не надається можливим встановити підставу для відкриття виконавчого провадження.
Наявність арешту на майно позивача перешкоджає позивачу розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, тому просить заяву задовольнити та  скасувати арешт належного йому майна.
Позивач та його представник адвокат Чумак Т.А. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представником позивача подано заяву про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та дату слухання справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без участі представника. Також зазначив, що відділ державної виконавчої служби позбавлений можливості самостійно скасувати арешт майна позивача і єдиною підставою для скасування арешту є судове рішення.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступні обставини. 
25 жовтня 2004 року позивач разом з дружиною ОСОБА_3 придбали у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
За вказаним фактом приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Оксамитною Н.В. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку та договір зареєстровано в реєстрі за № 2121.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2025 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 - частка та ОСОБА_1 - частка на підставі договору купівлі-продажу реєстровий номер 2121, що посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Оксамитна Н.В. 25.10.2004 року; дата прийняття рішення про державну реєстрацію права власності – 09.11.2004 року.
У вказаній Інформації також зазначено, що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно вищевказаного об`єкту нерухомого майна відомості відсутні.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.12.2025 року щодо ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження – арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження – 6525342, обтяження зареєстровано 05.02.2008 року о 12:03:04 Другою нікопольською нотаріальною конторою, підстава обтяження – постанова про відкриття провадження, бн, 18.12.2007, Відділ ДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції, державний виконавець І.О. Овчинникова, об`єкт обтяження – невизначене майно, все майно в межах суми боргу 14671 грн., власник ОСОБА_1 , заявник – Відділ ДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції.
Представником позивача адвокатом Чумак Т.А. були направлені запити до Нікопольського відділу ДВС у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Другої нікопольської нотаріальної контори Дніпропетровської області з метою отримання документів, на підставі яких було накладено арешт на майно позивача, а також з метою з`ясування наявності/відсутні у провадженні відділу ДВС виконавчого провадження стосовно позивача.
Листом від 05.12.2025 року відповідач повідомив, що на виконанні у Відділі виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , не перебувають.
Згідно листа відповідача від 16.12.2025 року на виконанні у Відділі виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , не перебувають, рішення про скасування арешту майна ОСОБА_1 , який було накладено постановою від 18.12.2007 року, державним виконавцем Відділу не приймалося. 
Також повідомлено про неможливість надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження, якою було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , за закінченням строку зберігання.
Друга нікопольська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області листом від 11.12.2025 року повідомила про неможливість надання інформації щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1 в зв`язку з евакуацією архіву по 2024 рік.
Також на запит представника позивача Другою нікопольською ДНК повідомлено про відсутність працівників в приміщенні, куди евакуйовані справи.
Як вказує позивач, наявність арешту на його майно перешкоджає йому розпоряджатися належним майном на власний розсуд.
Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Відповідно до положень ч.1 ст.15, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Тобто, право приватної власності позивача є непорушним.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «James and Others v. the United Kingdom», п. 50, Series A № 98).
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статей 316,317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статями 386-393 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову, тощо.
Згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного у справі № 6-26цс 13 від 15.05.2013, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11 зазначив, що застосування арешту майна боржника, як обмежувальний захід, не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність протягом тривалого часу (більше 20 років) не скасованого арешту на нерухоме майно за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 07.07.2021 у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 28.08.2024 у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23). 
Як встановлено судом при розгляді справи, відкритих виконавчих проваджень, за якими боржником виступає ОСОБА_1 , у відділі не перебуває. Встановити в межах якого виконавчого провадження накладався даний арешт також неможливо.
Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, який було накладено 18 грудня 2007 року.
Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.
Належним способом захисту порушених прав позивача є зняття арешту з усього майна, що належить ОСОБА_1 , який накладено згідно постанови державного виконавця І.О. Овчинникової Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області від 18 грудня 2007 року про відкриття провадження без номеру; номер запису про обтяження: 6525342; дата державної реєстрації: 05.02.2008 року, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Другою нікопольською державною нотаріальною конторою, та вилучити запис про обтяження № 6525342 з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач не звертався з клопотанням щодо стягнення з відповідача судового збору, тому суд покладає судові витрати по справі на позивача.
Керуючись статтями 12,13,81,82,89,141,247,258,259,263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна задовольнити.
Скасувати арешт з нерухомого та рухомого майна, належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений згідно постанови державного виконавця І.О. Овчинникової Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області від 18 грудня 2007 року про відкриття провадження без номеру; номер запису про обтяження - 6525342; дата державної реєстрації - 05.02.2008 року, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Другою нікопольською державною нотаріальною конторою, та вилучити запис про обтяження № 6525342 з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна.
Витрати по справі покласти на позивача.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         Я.Ю.Шкарлат