Справа № 383/330/25
Номер провадження 2/383/42/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої судді - Адаменко І.М.,
за участю:
секретаря судового засідання - Ляховецької В.І., 
представника позивача - адвоката Яшан Ю.Б.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - адвоката Бондаренко І.А.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області справу №383/330/25 за позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина Світлана Андріївна, приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Юлія Сергіївна та Бобринецька міська рада Кропивницького району Кіровоградської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , через свого представника, адвоката Яшан Ю.Б., звернулася до суду з позовом, який вподальшому сторона позивача уточнила, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.02.1968 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є батьками позивачки та відповідача. У шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано 22.11.1978 року Кіровоградським бюро технічної інвентаризації. Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали по 1/2 частки права спільної сумісної власності подружжя на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона та її батько ОСОБА_3 прийняли, оскільки на час відкриття спадщини проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою, тому вона не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також вказує, що інший спадкоємець, син померлої ОСОБА_4 , ОСОБА_1 спадщину після смерті матері не прийняв. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , батько позивачки та відповідача. 15.11.2023 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С.А. відкрита спадкова справа №82/2023 після смерті ОСОБА_3 . У січні 2024 року позивачу під час підготовки документів для оформлення спадщини стало відомо, що 30.06.2015 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С.А. був посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарував своєму сину ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тоді позивач звернулася до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Ю.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , однак приватним нотаріусом 21.03.2024 року ій відмовлено постановою у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у неї були відсутності правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, а також спадкове майно було зареєстровано за іншою особою. Вказує, що батько ОСОБА_3 істотно порушив її права співвласника успадкованого майна, та у порушення ст.1297 ЦК України не отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини ОСОБА_4 , тому не мав права розпоряджатися ні своєю часткою спадщини ні її успадкованою часткою. Отже, укладений ним договір дарування цього майна є недійсним, тому також просить скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_1 та встановити факт її постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 й визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаного житлового будинку з господарськими спорудами за вказаною адресою після смерті матері ОСОБА_4 та на 1/8 після смерті батька ОСОБА_5 , та який успадкував частку майна після смерті дружини ОСОБА_4 та на 1/4 частку цього майна після смерті батька ОСОБА_3 . Оскільки вона була зареєстрована за адресою проживання спадкодавців ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому вважається такою, що прийняла спадщину після їх смерті. Крім того вказує, що Рішенням п`ятдесят дев`ятої сесії сьомого скликання Бобринецької міської ради від 30.07.2020 №3012 року земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , була передана ОСОБА_1 30.07.2020 у приватну власність, проте вважає таку приватизацію незаконною та такою, що порушує її право власності та користування належною їй часткою успадкованого майна, тому просить також скасувати вказане рішення Бобринецької міської ради та скасувати державну реєстрацію речового права. 
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.03.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.03.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.04.2025 року задоволено заяву представника позивача про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.04.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування письмових доказів.
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 2.05.2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.12.2026 року задоволено заяву представника позивача про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції. 
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Також додатково пояснила, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що основним місцем її проживання є вказана адреса, однак вона часто виїжджала на заробітки до Донецької області, а зароблені кошти надсилала батькам. Разом із батьками вела спільне господарство та становила з ними єдину сім`ю. В подальшому в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду заяв чи клопотань не подала.
Представник позивача, адвокат Яшан Ю.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові та просила позов задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову. Також додатково пояснив, що позивач була зареєстрована у спірному будинку, однак фактично в ньому не проживала, оскільки проживала у м. Донецьк. Крім того зазначив, що спірний будинок був подарований батьком, приблизно за вісім років до його смерті останнього, та 1/2 частку якого той успадкував після смерті дружини, оскільки інших спадкоємців, які прийняли спадщину після її смерті не було.
Представник відповідача, адвокат Бондаренко І.А. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог також заперечила та подала відзив, який обґрунтований тим, що посилання позивача на фактичне прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , у зв`язку з постійним проживанням разом зі спадкодавцем, не відповідає дійсності, оскільки з 2006 року та виїхала на постійне місце проживання до м. Кропивницький, а з 2012 року до м. Донецьк. У 2014 році позивачка приїжджала до м. Бобринець лише для реєстрації за вказаною адресою проживання батьків, після чого знову повернулася до м. Донецьк. Крім того, представник відповідача зазначила, що законодавством передбачено фактичне прийняття спадщини лише за умови постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У зв`язку з цим, на її думку, ОСОБА_2 не має права на визнання за нею права власності на 1/4 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також на 1/8 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , але не оформив її у встановленому законом порядку. Також не обґрунтовані й вимоги про визнання права власності на 1,4 частку після смерті останнього. Вимога про визнання недійсним договору дарування від 30.06.2015 року також не підлягає задоволенню, оскільки лише дарувальник ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_4 та згодом на власний розсуд розпорядився своїм майном, подарувавши його синові. Крім того, зазначено, що позивач знала про укладення договору дарування ще з листопада 2015 року, оскільки між сторонами відбувалася розмова щодо того, що будинок залишиться особі, яка доглядатиме батьків до їх смерті. Також ОСОБА_3 у червні 2015 року особисто пропонував дочці ОСОБА_2 доглядати його, у зв`язку з хворобою в обмін на передачу будинку, однак позивачка відмовилася. Окрім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 175-179, том 2).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина С.А. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, до суду заяв чи клопотань не подала.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Ю.С. в судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, до суду заяв чи клопотань не подала.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Бобринецької міської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, до суду заяв чи клопотань не подав. 
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.
За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
При цьому суд, розглядаючи справу, враховує особливість спірних правовідносин, які виникли між сторонами та керуючись основними засадами судочинства, відповідно спрямовує хід судового процесу.
Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом встановлено, що 24 лютого 1968 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 29.12.2023 року №00042945392, актовий запис 23 (а.с.31-32, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданим Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 10.11.2023 року (а.с. 33, том 1).
З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 02.03.2021 року №00029772891 встановлено, що позивачка 07.09.1991 року змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (а.с. 34, том 1).
В шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору про безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, зареєстрованого 22.11.1978 року Кіровоградським бюро технічної інвентаризації (а.с.44-47, том 1).
Також з архівної довідки №79, виданої начальником ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 10.06.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою від 20.03.1975 року, за реєстром №366 (а.с.43, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданим повторно Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 16.11.2023 р. (а.с.35, том 1).
З матеріалів спадкової справи № 6/2024, яка заведена 20 березня 2024 року приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Ю.С. до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_9 , 20.03.2024 року звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Ю.С. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері (а.с.5-6, том 2), проте постановою приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Ю.С. від 21.03.2024 року за №14/02-31у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 відмовлено, оскільки позивач не надала жодного документу, який підтверджує право власності або право на частку у праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а відповідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 370767008 від 21.03.2024 р. право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 зареєстроване за іншою особою (а.с.25-26, том 2).
З інформаційного листа Бобринецької міської ради від 19.03.2024 року № 04-11/485/05 встановлено, що за обліковими даними, які наявні у відділі "Центр надання адміністративних послуг" Бобринецької міської ради "Центр Дії" за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані особи, у тому числі й позивачка ОСОБА_2 , з 27.08.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а.с.11, т.2). 
Також ІНФОРМАЦІЯ_7 помер батько позивача та відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 виданим повторно Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 15.11.2023 р. (а.с.36, том 1).
Судом також встановлено, що за життя ОСОБА_3 подарував житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 30.06.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С.А., зареєстрованого в реєстрі за №912 (а.с.40-42, том 1, а.с.52-53, том 2).
З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.01.2024 року №361882406 вбачається, що право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 30.06.2015 року (а.с.52-53, том 1).
Рішенням п`ятдесят дев`ятої сесії сьомого скликання Бобринецької міської ради від 30.07.2020 року №3012, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянину загальною площею - 0,0567 га, з них: 0,0567 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (КВЦПЗ 02.01) за рахунок земель житлової та громадської забудови що знаходяться в запасі Бобринецької міської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , та передано (шляхом безоплатної передачі) у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0567 га, з них: 0,0567 га - одно та двоповерхова забудова, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (КВЦПЗ 02.01) кадастровий номер 3520810100:50:011:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови комунальної власності Бобринецької об`єднаної територіальної громади (а.с.49-50, том 1).
ОСОБА_1 17.11.2020 року зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 3520810100:50:011:0008, площа 0,0567 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.11.2020 року №233632318 (а.с.48, том 1).
З матеріалів спадкової справи № 82/2023, яка заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 вбачається, що 15.11.2023 року ОСОБА_1 , звернувся до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиної С.А. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька, яка зареєстрована в реєстрі за №253 (а.с.146 ).
Також, вбачається, що 04 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиної С.А. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька, яка зареєстрована в реєстрі за №218 (а.с.154 зворот).
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_10 , яка суду показала, що є донькою позивачки ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 є її дядьком. Свідок зазначила, що з 2007 року вона разом із матір`ю переїхала проживати до дідуся та бабусі за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою ОСОБА_2 проживала до 2015 року, вела спільне господарство з батьками, допомагала їм по господарству, проживаючи однією сім`єю, проте періодично виїжджала на заробітки та матеріально допомагала своїм батькам. За словами свідка, відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погіршилися після смерті їх матері ОСОБА_4 , тоді вони припинили спілкування та між ними виникали конфлікти щодо спадщини.
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_9 , яка суду показала, що є донькою позивачки ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 є її дядьком. Свідок зазначила, що її мати та сестра ОСОБА_11 проживали разом із бабусею та дідусем за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас сама свідок за вказаною адресою не проживала у зв`язку з навчанням. Вказує, що ОСОБА_2 виїжджала на заробітки до м. Кіровоград, однак постійно підтримувала спілкування зі своїми батьками та надавала їм фінансову допомогу. Крім того, свідок вказала, що за життя бабуся та дідусь неодноразово висловлювали намір щодо поділу спадкового майна між двома своїми дітьми у рівних частках. 
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_12 , яка суду показала, що є тіткою позивачки та відповідача. Також свідок зазначила, що батько сторін ОСОБА_3 був її двоюрідним братом. Свідок повідомила, що ОСОБА_2 певний час проживала у м. Кропивницькому, а приблизно через 5-6 років виїхала на проживання до м. Донецька. За словами свідка, перед смертю матері ОСОБА_2 приїжджала до будинку своїх батьків наприкінці літа з метою реєстрації місця проживання у їхньому будинку, проте після реєстрації там не проживала. Також свідок вказала, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і на момент її смерті ОСОБА_2 , також не проживала разом із батьками та не вела з ними спільного господарства. Свідок зазначила, що зазначені обставини їй відомі зі слів її брата ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 за життя останніх. Також їй відомо, що деякі речі ОСОБА_2 знаходились в домоволодінні батьків.
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_13 , яка суду показала, що проживала по сусідству з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , також вони були кумами. Свідок зазначила, що ОСОБА_2 проживала разом із батьками до її одруження, після чого стала проживати окремо за адресою: АДРЕСА_2 та вже не проживала разом із батьками, а зі слів матері позивачки ОСОБА_4 їй було відомо, що ОСОБА_2 проживала у Донецькій області. Також зазначає, що після смерті дружини ОСОБА_3 залишився проживати сам, і до нього приїздив лише син ОСОБА_1 . 
В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_14 , яка суду показала, що знає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1980-х років, оскільки їхні домоволодіння розташовані по сусідству. Свідок зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто між собою є рідним братом та сестрою. Їй відомо, що ОСОБА_2 не проживала разом із батьками після одруження та з 2012 року не вела з ними спільного господарства. Також свідок повідомила, що після смерті ОСОБА_4 на приїзд позивачки очікували ще один додатковий день. Також свідок вказала, що під час хвороби ОСОБА_3 догляд за ним здійснював ОСОБА_1 .
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено та застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20, пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21, пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20, пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21, пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20, пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21, пункт 31)).
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила встановити факт постійного проживання її на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ; визнати за позивачем права власності на 1/8 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , який прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 ; визнати за позивачем право власності на частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за законом після смерті ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , яка є донькою спадкодавця ОСОБА_4 , у встановлений законом шестимісячний строк не звернулася з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та як вбачається із запису місця реєстрації ( а.с. 29 зворот) та з інформаційного листа Бобринецької міської ради від 19.03.2024 року № 04-11/485/05, вона була зареєстрована за однією адресою разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, у постанові від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі №504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23).
Тобто, у частині третій статті 1268 ЦК України вимагається постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем, що можуть бути відмінними один від одного.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі №175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі №752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24), від 04 листопада 2024 року у справі №504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23).
Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.
У той же час, у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження 61-15380св20, зазначено, що для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем, проживання має бути фактичним. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21)).
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 була зареєстрована у житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 з 27.08.2014 року, тобто за декілька місяців до смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Та при цьому, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а з показань допитаних у судовому засіданні свідків сторони відповідача ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 встановлено, що фактично позивачка проживала після одруження за іншою адресою, потім у м. Кіровоград, а в подальшому у м. Донецьк та на момент смерті матері ОСОБА_4 не проживала постійно разом із спадкодавцем. Щодо показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , то суд їх відхиляє, оскільки вони є дітьми позивачки та мають зацікавленість у розгляді справи на її користь, окрім того їх показання не спростовують доказів сторони відповідача.
Сам по собі факт реєстрації місця проживання за вказаною адресою не є беззаперечним доказом постійного проживання особи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.
З урахуванням наведених обставин, досліджених доказів, показань свідків та вимог чинного законодавства суд дійшов висновку, що проживання ОСОБА_2 разом із матір`ю ОСОБА_4 на момент смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не мало характеру постійного проживання.
Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.
Окрім цього, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , з урахуванням також тих обставин, що позивач у визначений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та доказів визначення їй додаткового строку суду не надала, також не обґрунтовані. 
Отже, за таких обставин суд дійшов висновку, що позивач фактично не прийняла спадщину у встановленому законом порядку після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому правові підстави для визнання за нею права власності на спірне спадкове майно також відсутні. У зв`язку з цим позовні вимоги в зазначеній частині також не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомості речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У пунктах 1, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
У позові позивач зазначала, що ОСОБА_3 не мав права дарувати спірний житловий будинок відповідачу, оскільки вона та її батько ОСОБА_3 відповідно до статті 1268 ЦК України прийняли спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час її відкриття, тому успадкований будинок надежить їм спільно. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі набули право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок було зареєстровано 22 листопада 1978 року Кіровоградським бюро технічної інвентаризації.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній до 01 січня 2004 року), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення цього права регулюється зазначеним Законом та Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній до 01 січня 2004 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Такі права зберігаються і в тому випадку, якщо один із подружжя був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від наявності чи відсутності у одного з них самостійного заробітку. При цьому презюмується, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 володіли житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності, по 1/2 частці кожному. Незважаючи на те, що право власності було зареєстровано 22 листопада 1978 року за ОСОБА_3 , зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуте ними під час шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла.
Відповідно до пункту 3.19 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від неї.
Судом встановлено, що на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем постійно проживав її чоловік ОСОБА_3 , який відповідно до вимог закону прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .
Інших спадкоємців, які б постійно проживали разом зі спадкодавцем на час її смерті та вважалися такими, що прийняли спадщину, судом не встановлено. Також відсутні докази подання іншими спадкоємцями заяв про прийняття спадщини нотаріусу у встановленому законом порядку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, був її чоловік ОСОБА_3 . Відтак він набув право власності на спірне майно та мав право розпоряджатися ним на власний розсуд, у тому числі шляхом укладення договору дарування.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Так, за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її прийняття, а не з моменту видачі свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво лише посвідчує вже набуте право. Ця правова позиція є сталою у практиці Верховного Суду та випливає зі статей 1268, 1296 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18).
Отже, ці висновки спростовують доводи позивачки про те, що за життя її батько ОСОБА_3 не набув права на успадковану частку спірного житлового будинку, після смерті дружини ОСОБА_4 , оскільки не отримав свідоцтва про право на спадщину. Оскільки, сама по собі відсутність у ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину на частку у спільному майні подружжя або відсутність державної реєстрації такого права не свідчить про відсутність у нього права на спадкове майно та не є самостійною підставою для визнання договору дарування недійсним.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, право на оспорювання правочину або іншого юридичного акта має не лише його сторона, а й інша заінтересована особа, однак така особа повинна довести існування власного майнового права чи законного інтересу, на який безпосередньо вплинуло прийняття відповідного рішення або вчинення правочину.
Проте, позивачка не довела, яким саме чином укладення її батьком ОСОБА_3 оспорюваного договору дарування відповідачу житлового будинку з господарськими будівлями 30.06.2026 року порушує її права чи законні інтереси, оскільки судом встановлено, що вона не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, тому не набула прав на частку спірного нерухомого майна. У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору дарування та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_1 набутого у власність на підставі вказаного договору житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 також не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про скасування рішення Бобринецької міської ради №3012 від 30.07.2020 року на підставі, якого ОСОБА_1 передано (шляхом безоплатної передачі) у приватну власність земелену ділянку площею 0,567 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3520810100:50:011:0008 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на неї, суд зазначає наступне. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що при вирішенні спору суд повинен насамперед встановити, чи має позивач право або законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду, та чи порушене таке право оспорюваними рішеннями, діями чи правочинами. Відсутність порушеного права або інтересу є самостійною підставою для відмови у позові.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув у власність на підставі чинного договору дарування від 30.06.2015 року житловий будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин рішення Бобринецької міської ради № 3012 від 30 липня 2020 року про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а також проведена на його підставі державна реєстрація права власності не порушують прав чи законних інтересів позивача, оскільки остання не є власником, співвласником або спадкоємцем спірного майна.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що саме по собі посилання на можливу незаконність рішення органу місцевого самоврядування або реєстраційної дії не є достатньою підставою для їх скасування. Особа, яка звертається до суду, повинна довести, що відповідне рішення безпосередньо порушує її права чи охоронювані законом інтереси. Оскільки таких обставин судом не встановлено, підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, суд враховує, що рішення Бобринецької міської ради № 3012 від 30 липня 2020 року є ненормативним актом індивідуальної дії, прийнятим щодо конкретно визначеної особи та спрямованим на виникнення у неї права власності на земельну ділянку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 182/2428/16-а та від 24 червня 2022 року у справі № 809/847/18, в яких зазначено, що ненормативні акти органів місцевого самоврядування після їх реалізації вичерпують свою дію та не підлягають скасуванню як самостійний спосіб захисту права.
Судом встановлено, що на підставі рішення Бобринецької міської ради № 3012 від 30 липня 2020 року земельну ділянку було передано у власність ОСОБА_1 , після чого право власності було зареєстроване у встановленому законом порядку. Таким чином, зазначене рішення було виконано та вичерпало свою дію фактом реалізації.
Отже, враховуючи викладене та відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування зазначеного рішення та прийнятого на його підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Окрім того в цій частині позовних вимог Бобринецька міська рада не залучена позивачем в якості відповідача.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд має право лише за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача чи замінити на належного відповідача (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
Отже позовні вимоги в частині скасування рішення Бобринецької міської ради № 3012 від 30 липня 2020 року про передачу земельної ділянки площею 0,567 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 3520810100:50:011:0008 є необґрунтованими та задоволенню також не підлягають.
Також позивачкою не обґрунтовано належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/8 частку та 1/4 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_3 , та з урахуванням встановлених вище обставин, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.
З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, перевіривши доводи сторін та надавши оцінку спірним правовідносинам відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тому на цій підставі суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. 
Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
За таких обставин заходи забезпечення позову, застосовані від 14.03.2025 року ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області у цій справі підлягають скасуванню.
Відповідно до вимог ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, всі судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 4,12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_2 у задоволенні позову до  ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина Світлана Андріївна, приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Юлія Сергіївна та Бобринецька міська рада Кропивницького району Кіровоградської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити повністю. 
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 березня 2025 року у справі №383/330/25. 
Судові витрати у справі покласти на позивача  ОСОБА_2 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт НОМЕР_4 виданий Бобринецьким РС УДМС України в Кіровоградській області від 28.08.2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , паспорт НОМЕР_6 виданий Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області від 19.11.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_4 .
Третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина Світлана Андріївна, місцезнаходження: вул. Миколаївська, 76, м.Бобринець, Кропивницький район, Кіровоградська область, п.і.27200.
Третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Потапенко Юлія Сергіївна, місцезнаходження: вул.Незалежності, 9, к.1, м.Кропивницький, Кіровоградська область, п.і.25031. 
Третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Бобринецька міська рада Кропивницького району Кіровоградської області, ЄДРПОУ 04055239, місцезнаходження: вул. Незалежності, 80, м. Бобринець Кіровоградської області, п.і. 27200. 
Повне рішення суду складено 03.07.2026 року.

Суддя І. М. Адаменко